Nei, vent.
Ikke kom. Vent.
Nei, vent.
Nei, vent. Nei.
Nei, vent. Nei, vent. Vent.
Ikke kom ennå. Vent.
Vent.
- Din dust. - Beklager.
Beklager.
Du er en tufs.
- Beklager. - En som runker for mye.
Beklager.
Det er toget. Jeg har aldri gjort det på et tog før.
Jeg knuller alltid på Piccadilly line.
- Gjør du det? - Ja.
Jeg blir kåt av strekningen mellom Oxford Circus og Bond Street.
Er det sant? Kontorarbeiderne?
Herregud. Kontorarbeiderne. Og de jævla turistene.
- Turistene, selvfølgelig. - Og de klissete gulvene.
Du er ei tøyte.
Ja.
Billetter.
Gi meg... Faen. Gi meg...
- Jonathan. Jonathan! - Slutt.
Faen.
Faen, da.
Jeg kan ikke... Han stirret på puppene mine,
- og du dro i teppet. - Jeg måtte finne billettene!
- Jeg bryr meg ikke. - Hva så? Du har fantastiske pupper.
Ja, men de er ikke for alle.
- Hvorfor ikke? Så egoistisk. - Tufs.
Tenk på narrativ og form.
Deres makt kan bringe oss nærmere sannheten,
men de kan også være et våpen som kan manipulere.
I løpet av en nesten 20 år lang karriere har kveldens prismottaker
skåret gjennom narrativ og form som distraherer oss fra skjulte sannheter
rundt noen av de vanskeligste samtidsproblemene.
Det gir oss et stødig og presist blikk på personene hun dekker.
Denne fantastiske dokumentarskaperen har trengt gjennom forhenget
som lenge har beskyttet fremtredende institusjoner
og deres ofte karismatiske gjerningsmenn.
Mine damer og herrer, vær på vakt.
I prosessen med å avsløre disse menneskene viser Catherine at de kan manipulere oss
gjennom vår egen overbevisning og vurderingene våre.
På denne måten avslører Catherine noe mer problematisk og gripende.
Vår egen medvirkning til noen av nåtidens giftige sosiale synder.
Så det er en glede å overrekke
årets RTS Televisions pris for enestående journalistikk
til et sannhetens ledelys.
- Alt bra? - Ja.
En kvinne som er en inspirasjon for alle, Catherine Ravenscroft.
Jeg var lei meg for det som skjedde. Det var jeg virkelig.
Han var tross alt bare et barn.
Men jeg var lei. Lei av å undervise.
Lei av å gjenta de samme leksjonene i nesten 50 år.
Men mest av alt
var jeg lei av å tåle dårlig oppførsel av bortskjemte, selvopptatte drittunger.
- Mr. Brigstocke? - Ja?
Mr. Banks vil snakke med deg på kontoret.
- Nå? - Ja.
5500 grader celsius. Det er riktig. Den ytre kjernen...
Jeg ble ikke overrasket da Justin ba meg komme.
Mr. Banks.
Jeg hadde ventet på det. Det tok lenger tid enn jeg ventet.
Mr. Brigstocke. Sitt ned.
Mr. Brigstocke, dette er Mrs. Pemberton, Tristans mor.
Ja. Mrs. Pemberton, hyggelig å se deg.
Mrs. Pemberton har noen store bekymringer
angående kommentarene dine til unge Tristans essay.
Mrs. Pemberton, kan du gjenta det du sa tidligere?
Takk. Det skal jeg.
Det er bra at du kaller det store bekymringer, for det er det det er.
Jeg er svært bekymret over det du har skrevet om min sønn.
Det er vanskelig å tro at tidligere,
i flere år på rad, ble jeg kåret årets mest populære lærer.
Men det var flere år siden.
Da var jeg engasjert. Jeg brydde meg. Jeg burde ha pensjonert meg da,
mens jeg fortsatt hadde noen glør igjen for å tenne ungdommens sinn.
- ...det han skrev... - Mrs. Pemberton.
Mr. Brigstocke, kan du bare be om unnskyldning?
Så kan vi sette strek over dette og gå videre.
- Jeg står ved min opprinnelige vurdering. - Unnskyld?
Glem det.
Nei, Jonathan. Jeg vil dra i dag.
Det er en fin dag. Vi drar... Faen. Jeg glemte trusene mine.
- Du glemmer dem alltid. - Hva er det du gjør?
- Hei! - Du kan ikke noe for det.
- Gi dem tilbake! - Å, faen.
Går det bra?
- Nei. - Er du sikker?
Har fortsatt trusene dine.
Herregud. Det er fantastisk. Hvor skal vi gå?
La oss dra til Campo Santa Margherita.
- Beste sjanse for et billig hotell. - Svømme eller ta T-banen?
Du kan det. Jeg skal ta... Det kalles "vaporetto".
Det er som T-banene deres, tror jeg. Jeg tror det er der.
Vent, vent, vent. Vent litt.
- Du vil ta et bilde. - Ja.
- Kult. - Kom igjen.
Gjør båter deg også kåt?
Tuller du? Selvfølgelig. På grunn av sjømennene.
- Tøyte. - Tufs.
Det var ikke forferdelig i det hele tatt. Det var ganske bra.
- Kveldsdrink? - Ja. Hvorfor ikke?
Jeg kan ved et uhell ha åpnet en flaske 82 Latour før vi dro.
- Robert. - Jeg trodde det var Ribena.
- Det skulle du ikke gjort. - En ærlig feil.
Jeg tror ikke dette er en spesiell nok anledning.
Ikke en spesiell... Vi har to flasker til du vinner...
Vin er Roberts greie, særlig fin bordeaux.
Det er noe han har begynt med de siste årene.
Du kan knapt smake forskjellen på rød- og hvitvin,
men du liker å dele din ektemanns glede.
Han ville aldri innrømmet det, men en del av gleden kommer av å ha råd til det.
Etter den billige champagnen ville jeg ikke merket om du ga meg eddik.
Hvis min kone ikke kan skjemme bort seg selv,
noe hun ikke kan, er det min plikt.
Øyne.
For et sannhetens ledelys. En som inspirerer meg hver dag.
Takk, kjære. Dummingen.
- Den er deilig. Hva er det? Krydder? - Utsøkt.
Sandeltre.
Solbær.
Banan.
- Og disse. - Er dette alt?
Ja.
Sju skjørt.
De var min kones.
- Kondolerer. Nylig? - Sju håndvesker.
- Ni år siden. - Ti skjerf. En hatt.
Skoene også.
- Ja. Og skoene. - Selvfølgelig.
Hun hadde små føtter. Størrelse 36.
Så det er åtte par sko og et par tøfler.
Og der var det. Nancys liv redusert til en liste gjenstander.
HANSKER - SKO - TØFLER - SOKKER
Tusen takk.
Det er møll i denne stabelen.
Vi kan ikke ta klær med møll, men vi kan kaste dem for deg.
- Ja. Takk skal dere - Ta det.
Nei, vent, vent.
Dette var min kones favorittkardigan.
Jeg skjønner. Takk, Mr. Brigstocke. Dette er veldig snilt av deg.
Jeg husker at Nancy hadde på seg kardiganen midt på natten
når hun måtte stå opp for å mate Jonathan. Jeg fikk aldri hjelpe henne.
Skal vi ta den med opp?
Ja. Jeg kommer straks. Jeg vil bare sjekke posten.
Men du har nettopp fullført et prosjekt.
- Ja. Du kjenner meg. - Kom igjen. Latour-en.
- La oss nyte den. - Jeg er nysgjerrig
- på hva som skjer nå. - Noe som vil forandre verden igjen.
- Den venter, det samme gjør jeg. - Takk for i kveld.
Alltid glad for å være følget ditt.
EN FULLSTENDIG FREMMED E.J. PRESTON
TIL MIN SØNN JONATHAN
ANSVARSFRASKRIVELSE
ENHVER LIKHET TIL FAKTISKE PERSONER ER IKKE EN TILFELDIGHET.
Ja.
Bli der.
- Nydelig. - Ta det.
Stå stille.
- Vil du se trusene mine? - Ja.
- Og puppene. - Nei. Hold kjeft.
- Jeg vil ta et bilde med deg. - Hei.
Skal han ikke synge mens han gjør dette?
Når vi går under Sukkenes bro,
må du kysse meg, som i En liten kjærlighetshistorie.
Jeg har ikke sett den.
Du må kysse meg under den så kjærligheten vår varer evig.
Et bedre spørsmål. Har du knullet under en bro?
- Så klart. Under Battersea Bridge. - Nei.
Vent, under Waterloo Bridge også.
Imponerende.
- Ja, det er jeg. Tufs. - Tøyte.
Hvorfor snur vi?
- Nei, kompis. Vi vil til broen. - Nei. Finito.
- Ja broen til... - Nei, nei.
- Den er der. Vær så snill. - Gi meg 40 euro.
- Førti euro? Vi har betalt 50 alt. - Førti euro, eller så snur vi.
- Jeg betaler ikke 40 euro. - Nei.
- Gå av. - Ikke faen.
Slutt med det. Slutt. Vær så snill.
Tufs.
- Kjære, er alt i orden? - Ja. Det går bra. Absolutt.
Det er bare... Sikkert bare for mye å drikke, kjære.
- Er du sikker? - Ja. Gå og legg deg.
Det går bra.
Du har sett dette ansiktet før.
Du håpet aldri å se det igjen.
Masken din har falt.
Jeg antok at bildene var feriebilder.
Jeg håpet til og med at det kunne være noen fra ferien vår i Cornwall.
Jeg ventet bilder jeg kjente igjen, men jeg hadde aldri sett disse bildene før.
Jeg kjente den kvinnen. Jeg hadde kjent navnet hennes i årevis.
Men inntil da trodde jeg at hun bare var en uskyldig tilskuer til min undergang.
- Hei. Er alt i orden? - Jeg må tilbake til London.
Hva? Hvorfor?
Rosie...
Mors søster ble påkjørt av en lastebil.
- Å, faen. - Ja.
Hun syklet. Hun sykler alltid.
- Lastebilen så henne ikke. - Går det bra med henne?
- Lastebilen knuste henne. Hun er død. - Faen. Det er forferdelig.
Hun var som... hun...
Hun var som en storesøster for meg.
Hun var den jeg gikk til første gang jeg fikk mensen.
Mamma hulket i telefonen. Rosie var lillesøsteren hennes.
- Det er så grusomt. - Jeg vet det. Kom hit.
Så fryktelig.
Så innmari fryktelig.
Etter at sønnen vår døde,
tilbrakte Nancy det meste av tiden på Jonathans rom blant tingene hans.
Behandlet det som om det var et tempel.
Inntil hun en dag flyttet inn der, og bare kom ut for å spise.
I starten lot hun meg komme inn, men en dag ba hun meg om ikke å komme mer.
Alt jeg kunne høre, var lyden av skrivemaskinen hennes.
Jeg fant aldri det hun skrev.
Jeg hadde latt rommet være slik hun forlot det da hun døde.
Hun hadde låst den øverste skuffen, og jeg ville ikke bryte den opp.
Jeg sa til meg selv at jeg måtte respektere privatlivet hennes.
Nå forstår jeg hvorfor jeg ikke åpnet den før.
Jeg åpnet den ikke fordi jeg var redd for hva jeg ville finne.
Nancy hadde skrevet en bok i hemmelighet, og jeg visste at jeg måtte lese den.
EN FULLSTENDIG FREMMED 18. SEPTEMBER 2011
Selv om jeg fryktet at ordene på disse sidene faktisk kunne knekke meg.
TIL MIN SØNN JONATHAN.
Hva gjør du? Catherine?
Catherine! Slipp den! Catherine. Slipp den...
- Den handler om meg. - Hvorfor brenner du boken?
Den ble sendt til meg, og jeg tror jeg blir straffet.
- Straffet? - Herregud.
- Jeg blir straffet. - Ja, det sa du.
- Hvem prøver å straffe deg? - Jeg vet ikke. Den som sendte boken.
Straffe deg på hvilken måte?
- Herregud. Jeg kommer til å dø. - Er det noen som truer deg?
Catherine, hvorfor vil noen skade deg?
Catherine!
- For noe som skjedde for mange år siden. - Hva skjedde?
Er det på grunn av en av filmene dine? Tror du det, bør vi kontakte politiet.
- Catherine. - Det er ikke sånn.
- Hvorfor tror du den handler om deg? - Herregud. Jeg kjenner meg igjen.
- Navngir de deg? - Nei.
Nei, vedkommende navngir meg ikke, men beskriver meg.
Beskriver deg hvordan? Hvit? Blond?
- Vakker, nydelig, vellykket? - Stopp. Jeg er fryktelig.
Og noe i den boken fikk meg til å hate meg selv på nytt.
Du ville ikke gjort en flue fortred.
- Du er en god person. - Er jeg det?
- Så klart. Du er sankt Catherine. - Nei. Jeg tror ikke jeg er en god person.
Robbie, jeg er ikke en god kone, og jeg har vært en forferdelig mor.
Det er tull.
Jeg kan ikke leve med meg selv. Jeg har vært fjern med Nick.
Det er ikke en grunn til å tro at noen har drapsplaner.
Vær så snill. Hør på meg.
Det er bare så mye jeg burde ha fortalt deg.
Ting som jeg virkelig vil at du skal vite,
men jeg vet ikke hvordan jeg skal fortelle det.
Jeg vet ikke hvor jeg begynner.
Med det som skjedde med Nick og meg. Med det jeg gjorde.
- Jeg vet det. Jeg vet alt. - Jeg...
- Gjør du det? - Ja.
Jeg vet at det ikke har vært lett mellom deg og Nick, men han er glad i deg.
- Han er veldig glad i deg, det vet du. - Det er ikke det...
Bare fordi han og jeg synes det er så lett å snakke sammen,
må du ikke tolke det til at han ikke er glad i deg.
Det er han. Den boken har trigget noe i deg.
- Hva handler det om? Skyldfølelse? - Ja.
Du har ingenting å ha skyldfølelse for, Cath.
Nick er 25 år gammel. Det er på tide at han flytter til sitt eget sted.
Du tok riktig avgjørelse.
- Det vet jeg ikke. - Jo. Og jeg beklager at jeg var imot det.
Hvis det ikke fungerer, flytter han tilbake.
Sett deg. Sett deg.
Du har rett til å leve, vet du. Du har rett til å leve.
Ja, du har vært litt fraværende og fjern.
Men du har vært et utrolig eksempel for sønnen vår.
Det var på tide at du gjorde ham til en uavhengig voksen.
Så slutt å pine deg selv.
Lover du det?
Vil du hjelpe meg?
Ja. Du kan fortelle meg hva som helst, og jeg sverger at jeg aldri vil dømme deg.
Du vet det, ikke sant?
Han er nærmere deg enn noen andre.
Og likevel har du klart å holde ham uvitende i alle disse årene.
Og nå har det å holde hemmeligheten hemmelig
nesten blitt større enn selve hemmeligheten.
Jeg forstår om du ikke har tid, men jeg ringer og sjekker om alt går bra.
Så det var det.
Tusen takk.
La meg høre hvordan alt går.
Det kommer til å være dritt. Moren min vil være et vrak.
Vent.
Si smil.
- Jeg må dra. Ha det. - Ha det.
Ha det.
- Elsker deg. - Elsker deg også.
- Du kan runke mens du tenker på meg. - Hva med deg?
Jeg kan knulle noen på Piccadilly line.
Ha det.
- Tøyte. - Tufs.
Her borte.
Takk.
Jeg leste den.
Ja.
Jeg ble veldig glad da du sa at du hadde skrevet en roman.
Og veldig imponert over hvor fort du skrev den, kompis.
- Hva syntes du om den? - Den er bra. Den er veldig bra.
- Jeg synes du bør publisere den. - Du er veldig snill, men...
Jeg tror ikke den lille boken min vil være av interesse for en profesjonell.
Du kan utgi den gjennom en nettside.
Trykk hundre eksemplarer som du kan selge selv, alt på nettet.
- Se hvordan det går. - Jeg ville ikke visst hvordan.
- Jeg kan hjelpe deg. - Hvordan?
Er du ikke litt opptatt med å drive en skole?
Jeg skal pensjonere meg, min venn.
- Når? - Nå.
Gir de deg sparken? Er det på grunn av meg?
Nei. Nei.
Det er på grunn av meg. Det er på grunn av at jeg er gammel.
Vi er gamle.
Så jeg har litt tid, og jeg har tro på deg.
Takk, Justin. Synes du virkelig at den er så bra?
Ja, det gjør jeg. Det gjør jeg virkelig.
Jeg forsto at Nancy ville at jeg skulle finne manuskriptet hennes,
akkurat som hun ønsket at jeg skulle finne bildene.
Jeg visste hvorfor boken måtte skrives.
Og jeg var ikke i tvil om hvem den var til.
Hva syntes du om henne? Fikk hun som fortjent?
Hun var en manipulerende ku.
Og hun grep sjansen til å slippe unna med det, eller hva?
Ja, men du har ikke svart på spørsmålet. Fortjente hun det?
Jeg ble ikke lei meg da det skjedde.
Så jeg antar at hun fortjente det.
Jeg var den som skulle ødelegge henne i det virkelige liv.
Men først måtte hun lide, som Nancy og jeg gjorde.
- For En fullstendig fremmed. - En fullstendig fremmed.
- Hvordan er leiligheten? - Den er grei.
- Er bofellene greie? - Litt nerdete.
- Alle sammen? - Alle er studenter.
Så de leser, altså? Ja.
- Så klart. De er studenter. - Ja.
- Liker du fortsatt jobben? - Den er grei, ja.
Jeg tar dette med meg.
Nicholas jobber i elektronikkavdelingen i et varehus.
Det er ikke helt det du og Robert hadde forestilt dere for sønnen deres.
Men du er lettet over at han jobber,
siden det var en tid da du ikke kunne forestille deg
at han noen gang kunne forplikte seg til noen form for jobb.
Og Sandy?
Du husker ham vel?
Da du ikke kunne sovne uten å klemme ham?
- Sandy. - Bare...
Du forstår, ikke sant?
Nicholas. Vær så snill.
- Du kan ikke gjøre det. - Jeg vil at du skal forstå flyttingen.
Vi trengte ikke et så stort sted lenger.
Ikke sant? Og du må bli uavhengig.
Vil du ikke være uavhengig?
Selvfølgelig er vi her hvis...
Hvis du er i ordentlige vansker, men jeg bare...
Det er på tide, Nick.
Ja? Er det ikke det?
Hvis det er det du vil fortelle deg selv.
Nick! Kom igjen, kampen starter!
Hei, kom igjen. Kom igjen, få den over.
- Kom igjen. - Kom igjen.
Å, ja!
Du har aldri kommet nær Nicholas på den måten Robert har.
Og det gjør vondt.
Hei.
Hvor er dere fra?
Engelske?
Ciao. Hvordan går det?
HILSENER FRA PISA
Kjære mamma.
Venezia og Firenze var virkelig så magiske som du sa de var.
Men jeg er lei av ruiner nå, så jeg drar til stranden.
Takk for kameraet du ga meg. Jeg har tatt tonnevis av bilder.
Kjærlig hilsen, Jonathan.
PS. Jeg er alene nå. Sasha måtte tilbake til London.
Julen hadde kommet og gått. En ensom en for meg.
Jeg måtte vente til slutten av januar på min virkelige jul.
Den som skulle komme med nye begynnelser.
Ja.
Justin.
God ettermiddag, kompis. Beklager at jeg ikke ringte.
- Glad for å se deg. Når som helst. - Jeg ville overraske deg.
Jeg visste at du ville se dem ferske ut av ovnen, som de sier.
Jeg forstår ikke hvorfor du vil bruke pseudonym, men samme det.
Ser bra ut, hva?
- Den er fabelaktig. - Fint du liker den.
Og ideen din om å bruke det bildet? Det ble veldig bra.
Den er perfekt.
Men jeg har ikke tilbudt deg noe. La meg sette på kjelen. Sterk te?
Ja takk. En skvett melk, uten sukker.
Jeg har snakket med Tommy. En av elevene mine. Universitetsutdannet nå.
For å høre om han kan lage en side for boken.
For å kunne ta bestillinger på nett.
Fint.
Han sier at han er ferdig om noen dager.
Så alt vi trenger å gjøre, er å opprette en PayPal-konto.
Og så er vi i gang, min venn.
Og hva med en konkurranse for gamle, ikke-publiserte forfattere?
- Da kan vi bare publisere dem. - Stakkars Justin.
Han fantaserte om fremtidige bragder og å bli en uavhengig forlegger.
Hadde han bare visst at jeg ikke ville vente på nettbestillinger.
Jeg tror det er viktig...
Det var bare én leser som jeg ønsket å nå.
Boken skulle lokke henne fra gjemmestedet sitt
og jage henne ut i det fri.
- Jeg stikker. - Ikke glem klesvasken.
Fortsatt litt fuktig. Beklager.
- Det er rester. - Jeg har lest denne. Jeg likte den.
- Har du lest den? - Ja, den er ganske bra.
- Har du lest hele? - Ja, hele. Jeg kan lese, vet du.
- Jeg mente det ikke sånn... - Nick, da. Vi beundrer deg.
- Sendte du den til meg? - Nei.
- Er du sikker? - Ja, min er i leiligheten.
- Så hvorfor leste du den? - Catherine.
Jeg mente bare... Det er en underlig tilfeldighet.
- Den ble sendt til meg... - Min var en gave.
En gave?
- Ja. - Fra hvem?
En takknemlig kunde. Den lå ved kassen med navnet mitt på.
- Så flott, Nick. Ikke sant? - Jo.
Så hvem var det?
- Noen Nick imponerte. - Jeg møter en million kunder hver dag.
- Jeg vet det. - Så hva er problemet? Betyr det noe?
Det er greit. Unnskyld, unnskyld.
Så, hva... Likte du den?
- Ja. - Det er greit.
- Hvorfor? - Fordi den er dårlig hvis jeg likte den?
- Jeg vil bare vite hva du syntes om den. - Er det eksamen?
- Moren din vil bare... - Senere.
- Jeg ringer i løpet av uken. - Kan du bare si det?
Hun dør! Det var fornøyelig også. Hun fortjente det. Hun var en egoistisk tispe.
Den handler ikke om deg.
Kom, Nicholas.
- Mamma, se på meg. - Hold deg i nærheten.
- Tell med meg. Tre, to, en. - Tre, to, en, hopp.
Tre, to, en, hopp.
Se på meg, mamma.
Nicholas, kom nærmere.
Du får ikke tak i meg
BASERT PÅ ROMANEN AV RENÉE KNIGHT
Tekst: Evy Hvidsten