Ne, palauk.
Nebaik dar. Palauk.
Ne, palauk.
Ne, palauk. Ne.
Ne, palauk.
Nebaik dar.
Palauk.
- Bjaurybe tu. - Atleisk.
Atleisk man. Atleisk.
Rimtai. Tikras bjaurybė.
- Atleisk. - Nes per daug masturbuojiesi.
Atleisk. Tai dėl traukinio. Nesu to daręs traukinyje.
Taip, o aš dulkinuos visad, važiuodama Pikadilio linija.
- Tikrai? - Taip.
Tarp Oksford Serkus ir Bond Stryt stočių labai susijaudinu.
- Rimtai? - Taip.
Dėl tų biurų darbuotojų?
O Dieve. Biuro darbuotojai. Ir dar tie sušikti turistai.
- Turistai, žinoma. - Ir lipnios grindys.
Na ir kekšė tu.
Taip.
Bilietus.
Duok... Blemba. Duok man suš...
- Džonatanai! - Liaukis.
Blemba.
Eina šikt.
Aš, blemba... Negaliu... Jis spoksojo į mano papus,
o tu tempei sušiktą antklodę.
Taip, turėjau paduot bilietus.
- Man nerūpi. Šūdas, blemba. - Bet tavo papai tikrai geri.
Taip, turiu šaunius papus, bet jie ne kiekvienam.
- Kodėl? Savanaudė. - Bjaurybė.
Saugokitės naratyvo bei formos.
Jų jėga gali priartinti mus prie tiesos,
tačiau jie gali tapt galingu manipuliacijos įrankiu.
Per savo kone 20-metę karjerą
šio apdovanojimo laureatė
ryžtingai yrėsi per naratyvus bei formas, nukreipiančius mus nuo tiesos,
ir kėlė į paviršių sudėtingiausias šių laikų problemas,
apnuogindama savo herojus.
Ši nepaprasta dokumentikos meistrė nutraukė šydą,
ilgai dengusį seniai saugomas žymias institucijas
ir jų dažnai charizmatiškus nusikaltėlius.
Bet, ponios ir ponai, būkite atsargūs.
Atskleisdama savo herojus,
Ketrina rodo mums, kaip jie gali mumis manipuliuoti
vien tik dėl gilių mūsų pačių įsitikinimų
ir sprendimų.
Tokiu būdu Ketrina atskleidžia dar gilesnę problemą:
mes patys dažnai tampame toksiškiausių šių dienų nuodėmių bendrininkais.
Taigi, man nepaprastai malonu jums pristatyti
šių metų RTS Televizijos žurnalistikos iškilių pasiekimų apdovanojimo laureatę,
tiesos spindulį...
- Viskas gerai? - Taip.
...moterį, įkvepiančią mus visus, Ketriną Ravenskroft.
KARALIŠKOJI TELEVIZIJOS DRAUGIJA
Man buvo gaila dėl to, kas nutiko.
Tikrai.
Juk jis buvo tiesiog vaikas.
Bet aš pavargau.
Pavargau mokyti.
Pavargau kartoti tas pačias pamokas jau beveik 50 metų.
Tačiau labiausiai
pavargau kęsti tuos išlepintus sukčius vaikėzus.
Pone Brigstokai?
Taip?
Jus kviečia ponas Benksas.
- Dabar? - Jei malonėtumėte.
5 500 laipsnių pagal Celsijų. Teisingai. Dabar išorinis branduolys...
Džastino iškvietimas manęs nenustebino.
Pone Benksai.
Laukiau šito.
Užtruko ilgiau nei tikėjausi.
Pone Brigstokai.
Prašom sėsti.
Pone Brigstokai, čia ponia Pemberton. Tristano mama.
Taip. Ponia Pemberton, malonu.
Pone Brigstokai, ponia Pemberton rimtai susirūpino
dėl to, kaip pakomentavote jaunojo Tristano rašinį.
Ponia Pemberton, malonėkite pakartoti tai, ką sakėte man.
Ačiū, Džastinai. Žinoma.
Džiaugiuosi, kad jūs
mano rūpestį pavadinote rimtu, nes tai tiesa.
Aš rimtai susirūpinusi dėl to, ką parašėte apie mano sūnų.
Sunku patikėti, jog kadaise
net kelis metus iš eilės buvau išrinktas Populiariausiu metų mokytoju.
Bet tai buvo seniai.
Tais laikais dirbau iš širdies. Man rūpėjo.
Derėjo tada man išeit į pensiją,
kol dar turėjau parako uždegti jaunų žmonių entuziazmą.
- ...kad jo rašinys... - Ponia Pemberton.
Pone Brigstokai, gal malonėkite atsiprašyti,
užbaigsime šį reikalą ir gyvensime toliau.
Aš savo pirminio vertinimo neatsisakau.
Atsiprašau?
Žinau. Gal kitą kartą.
Ne, Džonatanai. Noriu šiandien.
Puikus oras. Jei nueitume šiandien... Šūdas. Pamiršau kelnaites.
- Visad jas pamiršti. - Ei! Ką darai?
Tu kitaip negali.
- Atiduok! - Šūdas.
Ar viskas gerai? Nesusižeidei?
- Ne. - Tikrai?
Kelnaitės vis dar čia.
O Dieve. Eina šikt. Nuostabu.
Kur dabar eiti, po galais?
Judėsim link Campo Santa Margherita.
- Ten daug pigių viešbučių. - Mums ten ką, plaukti
ar važiuot metro?
Galima. Aš renkuosi... juos vadina „vaporetto“.
Tai kaip mūsų metro, manau.
- Spėju, ten. - Gerai. Varom.
Pala. Sekundėlę.
- Nusifotografuojam? - Taip.
- Eime. - Kietai.
Ar laivuose tu irgi susijaudini?
Juokauji? Žinoma, juk ten daug jūreivių.
- Kekšė. - Bjaurybė.
Matai, nebuvo taip baisu.
Buvo net gana nuostabu.
- Taurę prieš miegą? - Žinoma. Kodėl ne?
Aš netyčia atidariau 82-ųjų Latour butelį prieš mums išeinant.
Robertai.
Atleisk, maniau, kad tai „Ribena“.
- Netyčia. - Nereikėjo, meile.
Nemanau, kad proga jo verta.
Neverta pro...
- Nesijaudink... - Tu mėgsti tą vyną.
...liko du buteliai, kai tave apdovanos...
Roberto pomėgis – vynas, ypač Bordeaux.
Susižavėjo juo pastaraisiais metais.
Tu vos atskiri raudoną vyną nuo balto,
bet tau smagu dalintis vyro malonumu.
Jis tai paneigtų,
tačiau iš dalies jam patinka tai, jog jis gali sau tai leisti.
Po to pigaus šampano
nepajusčiau, jei man įpiltum acto.
Jei mano žmona negali savęs palepinti,
ko ji išties negali, tuomet ši pareiga atitenka man.
Į akis.
Už tiesos spindulį,
už tave, įkvepiančią mane kiekvieną dieną.
Ačiū, mielasis. Nekvailiok.
- Skanu. Kas tai? Prieskoniai? - Rafinuotas skonis.
Sandalmedis.
Juodieji serbentai.
Bananas.
Ir dar šituos.
Ar tai viskas?
Taip.
Septyni sijonai.
Tai mano žmonos.
Užjaučiu. Ar neseniai?
Septynios rankinės.
Prieš devynerius metus.
Dešimt šalių.
Viena skrybėlė.
Ir batus paimkit.
- Taip. Ir batus. - Žinoma.
Nagi.
Jos pėda buvo mažytė.
Trečio dydžio.
Taigi, aštuonios poros batų ir viena pora šlepečių.
Štai taip.
Visas Nensės gyvenimas sutilpo į daiktų sąrašą.
PIRŠTINĖS - BATAI - ŠLEPETĖS - KOJINĖS
Ačiū.
Šie daiktai suėsti kandžių.
Mes negalim paimti su kandimis, bet galim išmesti, kad jums nereiktų.
- Taip. Ačiū. - Išvežkite.
Ne, palaukit.
Tai mėgstamiausias mano žmonos megztinis.
Suprantu. Ačiū, pone Brigstokai.
Jūs geros širdies žmogus.
Pamenu, Nensė užsivilkdavo šį megztinį, kai naktimis
keldavosi maitinti Džonatano.
Neleisdavo man jai padėti.
Pasiimkime į viršų?
Taip, ateisiu už minutės. Patikrinsiu paštą.
Bet tu ką tik baigei projektą.
Žinau. Juk pažįsti mane.
Eime, Latour laukia,
- pasimėgaukim. - Man tiesiog smalsu,
supranti, kas bus toliau.
Kažkas pasaulinės reikšmės, kaip visada.
- Vynas lauks, kaip ir aš. - Ačiū tau už šį vakarą.
Visad džiugu būt tavo antrąja puse.
„VISAI SVETIMAS ŽMOGUS“ E. D. PRESTONAS
MANO SŪNUI DŽONATANUI
PASTABA
BET KOKS ĮVYKIŲ AR ASMENŲ, GYVŲ AR MIRUSIŲ, PANAŠUMAS
NĖRA ATSITIKTINIS.
Taip.
Stovėk.
- Nuostabu! - Tai fotografuok.
Nejudėk.
- Nori, parodysiu kelnaites? - Nagi.
- Dabar papus. - Ne. Užsičiaupk.
Noriu su tavim nusifotografuot.
Ar jis neturėtų dainuoti irkluodamas?
Santa Liučija
Kai plauksime po Atodūsių tiltu,
turėsi mane pabučiuoti kaip filme „A Little Romance“.
Nesu jo matęs.
Turi mane pabučiuot po juo, kad mūsų meilė gyvuotų amžinai.
Geresnis klausimas, ar kada dulkinaisi po tiltu?
Žinoma.
- Po Batersio tiltu. - Nesąmonė.
O, ne, pala, dar ir po Vaterlo tiltu.
Įspūdinga.
- Tiesa. Bjaurybe. - Kekšė.
Pala, kodėl mes sukame?
Kodėl mes sukame?
Bičiuli, ne.
- Mums reikia link tilto. - Ne. Finito.
- Tas tiltas... - Ne.
Nagi, bičiuli. Jis čia pat. Prašau.
Duok 40 eurų.
- 40 eurų, blemba? - 40 eurų?
- Mes jau sumokėjom tau 50. - 40 eurų arba atgal.
- Nemokėsiu tau 40 eurų, blemba. - Ne.
- Lipk. Lauk iš čia. - Ne, blemba.
Stok. Liaukis. Prašau liautis.
Bjaurybė.
- Mieloji, ar viskas gerai? - Taip. Ne, viskas gerai. Tikrai.
Aš turbūt padauginau alkoholio, mielasis.
- Tikrai? - Visiškai. Eik miegoti.
Man viskas gerai.
Esi mačiusi tą veidą.
Tikėjaisi niekada jo nebepamatyti.
Tavo kaukė nukrito.
Maniau, kad tai atostogų nuotraukos.
Net tikėjausi, kad čia bus nuotraukų iš Kornvalio.
Tikėjausi pažįstamų vaizdų.
Bet ne, tų nuotraukų nebuvau matęs.
Aš pažinojau tą moterį.
Seniai žinau jos pavardę.
Bet iki šiol maniau, kad ji buvo nekalta mano gyvenimo nykimo stebėtoja.
- Kas tau? - Turiu grįžt į Londoną.
Ką? Kodėl?
Rouzė...
mamos sesuo, ją partrenkė sunkvežimis.
Velnias.
Ji važiavo dviračiu.
- Ji visur važiuoja dviračiu. - Taip.
Vairuotojas jos nepastebėjo.
Ar ji gyva?
Ne, sunkvežimis ją sutraiškė. Ji žuvo.
Blemba, man labai gaila. Užjaučiu.
Ji buvo...
ji man buvo kaip vyresnioji sesuo.
Ji buvo ta, pas kurią ėjau, kai man prasidėjo pirmos mėnesinės.
Mama raudojo kalbėdama telefonu.
Rouzė buvo jos jaunėlė sesuo.
- Tai taip siaubinga. - Žinau. Eikš.
Man labai gaila.
Man siaubingai gaila.
Po mūsų sūnaus mirties
Nensė beveik visą laiką leisdavo Džonatano kambary tarp jo daiktų.
Dailino kambarį lyg šventyklą.
Kol vieną dieną galutinai ten apsigyveno,
išeidama tik pavalgyti.
Pradžioje ji dar įsileisdavo mane,
bet vieną dieną ji paprašė manęs daugiau ten neiti.
Aš girdėjau tik spausdinimo mašinėlės tuksenimą.
Niekad nesužinojau, ką ji rašė.
Jai mirus kambarį palikau tokį, koks buvo.
Pirmą stalčių ji buvo užrakinusi, o laužti jo nenorėjau,
sau aiškindamas, kad dera gerbti jos privatumą.
Dabar suprantu, kodėl jo neatidariau anksčiau.
Aš jo anksčiau neatidariau, nes bijojau to, ką jame rasiu.
Nensė slapčia parašė knygą, ir aš žinojau, kad turiu ją perskaityt...
„VISAI SVETIMAS ŽMOGUS“ 2011 M. RUGSĖJO 18 D.
...net bijodamas, jog ji gali mane palaužti.
MANO SŪNUI DŽONATANUI.
Ką darai? Ketrina?
Ketrina! Gesink!
Ji apie mane.
Kodėl degini šią knygą?
Man ją atsiuntė, ir aš manau, kad ja mane baudžia.
- Baudžia? - O Dieve.
- O Dieve. Mane baudžia. - Jau sakei, mieloji.
- Kas tave baudžia? - Aš nežinau.
Tas, kas atsiuntė knygą.
Baudžia kuria prasme, mieloji?
O Dieve. Aš numirsiu.
- Aš numirsiu. - Tau kas nors grasina?
Ketrina, kurių galų kažkam tave bausti?
Ketrina!
Už tai, kas nutiko prieš daug metų.
Ką? Kas tau nutiko?
- Ar tai dėl tavo filmų? - Ne.
Žinai, jei taip, gal iškvieskim policiją?
- Ketrina. - Ne, nieko panašaus.
Kodėl manai, kad knyga apie tave?
O Dieve. Aš pažinau save.
- Paminėtas tavo vardas? - Ne.
Ne, vardu manęs nevadina, bet aš ten aprašyta.
Aprašyta kaip? Baltaodė? Blondinė?
- Graži, nuostabi, sėkminga? - Liaukis.
Ne, aš bjauri.
Aš nesu tokia, kaip sakai,
ir ta knyga privertė mane vėl savęs nekęsti.
Kodėl, po galais, turėtum savęs nekęsti? Tu nė musės nenuskriaustum.
- Tu esi geras žmogus. - Tikrai?
Žinoma, kad taip, mažyte.
- Esi šventoji Ketrina. - Ne.
Aš abejoju, ar esu geras žmogus.
Robi, aš nesu gera žmona ir aš jaučiuosi siaubinga mama.
Visiška nesąmonė.
Ne, man sunku su savim. Ir nuo Niko esu nutolusi.
Dėl to nebūtina kažkam tave žudyti,
- tiesa, mieloji? - Ne. Prašau, mielasis.
Prašau, paklausyk. Atleisk.
Tiesiog yra labai daug dalykų, kuriuos man derėjo tau pasakyti.
Dalykų apie mane, kuriuos noriu, kad žinotum,
tik nežinau kaip tau pasakyt.
Nežinau, nuo ko pradėt.
Ar nuo to, kas nutiko su Niku. Ką aš padariau.
- Aš žinau. Aš viską žinau. - Aš...
- Žinai? - Taip.
Žinau, jūsų su Niku santykiai visad įtempti, bet jis tave myli.
Jis tave labai myli, žinok.
- Aš žinau. Tai ne... - Ne.
Vien dėl to, jog mudu lengvai susikalbam,
neimk manyti, kad jis tavęs nedievina.
Jis tave dievina.
Ta knyga kažką tavyje užkabino?
- Kas tai? Kaltė? - Taip.
Neturi jausti kaltės dėl nieko, Ket.
Nikui 25-eri.
Pats metas jam gyvent savarankiškai.
Tu priėmei visiškai teisingą sprendimą.
- Aš abejoju. - Neabejok.
Ir atleisk man, kad prieštaravau, girdi?
Taip. Jei nepavyks, jis galės grįžti.
Sėskis. Gerai.
Žinai, tu turi teisę gyventi. Turi teisę gyventi.
Taip, buvai šiek tiek atitolusi, retai būdavai namie,
bet mūsų sūnui esi nuostabus pavyzdys.
O jam atėjo metas tapti savarankišku suaugusiuoju, girdi?
Todėl liaukis save kankinusi, prašau.
Pažadi?
Ar tu man padėsi?
Žinoma.
Gali man sakyti viską, ir aš prisiekiu tavęs niekada neteisti.
Juk žinai tai, tiesa?
Jis yra artimiausias tau žmogus.
Tačiau ilgus metus sugebėjai nuslėpti nuo jo didelę paslaptį.
Ir dabar pats paslapties slėpimo faktas
tapo didesnis nei pati paslaptis.
Suprantu, būsi užsiėmusi,
bet aš tau skambinsiu, gerai?
Taigi, viskas, spėju.
Ačiū.
Pranešk man, kaip seksis.
Šūdinai seksis.
Mamai bus visai prastai, supranti?
Palauk.
Sakyk „sūris“.
- Gerai, man jau metas. - Iki.
Iki.
- Aš tave myliu. - Aš irgi tave myliu.
Gali pažaist su savim galvodamas apie mane.
O tu?
Aš susirasiu ką Pikadilio metro.
Iki.
- Kekše. - Bjaurybė.
Čionai.
Į sveikatą.
Aš perskaičiau.
Taip.
Apsidžiaugiau, kai pasakei, kad parašei romaną,
ir nustebau, kaip greit tu jį parašei, bičiuli.
- Ką manai? - Jis geras. Labai geras.
Manau, turi jį išleisti.
Tu labai malonus,
bet aš nemanau, kad mano knygelė sudomins leidyklas.
Bičiuli, leisk internetu,
atspausdink šimtą egzempliorių, kuriuos pats pardavinėsi, viskas internetu.
Pažiūrėsi, kaip seksis.
Nežinau, nuo ko pradėti.
Aš galiu tau padėti.
Kaip?
Argi nesi užsiėmęs mokyklos reikalais?
Aš išeinu į pensiją, mano drauge.
- Kada? - Dabar.
Tave atleido? Ar dėl manęs?
Ne.
Dėl manęs.
Dėl to, kad esu senas.
Mes seni.
Taigi, turiu laiko ir tikiu tavim.
Ačiū, Džastinai.
Tikrai manai, kad ji gera?
Taip, tikrai manau, bičiuli. Tikrai.
Galiausiai supratau, kad Nensė norėjo, jog rasčiau rankraštį,
ir kad nuotraukas rasčiau norėjo.
Žinojau, kodėl turėjo būt parašyta ši knyga,
ir neabejojau, kam ir už ką.
Ką tu manai apie ją?
Ar ji nusipelnė to, ką gavo?
Ji elgėsi kaip manipuliuojanti karvė,
ir, spėju, ji stengės išnešt sveiką kailį progai pasitaikius, tiesa?
Taip, bet neatsakei į klausimą.
Ar ji to nusipelnė?
Man nebuvo jos gaila, kai tai nutiko.
Taigi, spėju, taip. Ji to nusipelnė.
Aš būsiu tas, kuris sužlugdys ją tikrovėje,
bet pirma ji turi kentėti, kaip mes su Nense kentėjome.
Už „Visai svetimą žmogų“.
Kaip butas?
- Neblogas. - Puiku.
- Kaip buto draugai? - Moksliukai.
Ką, visi?
Jie visi studentai.
Vadinasi, jie skaito knygas, taip?
Taip.
Suprantama, juk jie studentai.
Taip.
Ar tau vis dar patinka tavo darbas?
Neblogas, taip.
Šitą pasiimsiu.
Nikolas dirba prekybos centro elektros prekių skyriuje.
Ne tokio darbo linkėjot abu su Robertu savo sūnui,
bet tau palengvėjo, kad jis iš viso dirba.
Kadaise manei, kad jis nesugebės
dirbti jokio darbo.
Ir Sendis?
Prisimeni jį?
Tik jį apsikabinęs galėdavai užmigti.
- Sendis. - Tiesiog...
Juk tu supranti, tiesa?
- Nikolai. - Ko?
Nagi, prašau. Prašau.
- Negalima taip. - Atleisk.
Tiesiog noriu, kad suprastum, kodėl reikia išsikraustyti.
Mums nebereikėjo tokio didelio namo.
Supranti? O tau reikia tapt savarankišku.
Negi pats nenori tapt savarankišku?
Žinoma, mes čia, žinok,
jei tau bus sunku, bet aš...
Atėjo metas, Nikai.
Taip? Sutinki?
Jei tai nori aiškinti pati sau, mama.
Nikai! Ateik, rungtynės prasidėjo!
Greičiau. Ateik čia.
- Nagi. - Nagi.
Taip!
Tau nepavyko užmegzti tokio ryšio su Nikolu,
kokį užmezgė Robertas.
Ir tai tave skaudina.
Labas.
Iš kur jūs?
Angliškai?
Ciao. Kaip laikotės?
SVEIKINIMAI IŠ PIZOS
Brangi mama...
ITALIJA
...Venecija ir Florencija iš tiesų stebuklingi miestai, kaip sakei.
Bet man griuvėsiai nusibodo, todėl einu į paplūdimį.
Ačiū už tavo dovanotą „Nikon“.
Labai daug fotografuoju.
Myliu, Džonatanas.
P. S. Aš likau vienas. Sašai teko grįžt į Londoną.
Kalėdos atėjo ir praėjo. Vienišos.
Tikrų Kalėdų man teko palaukti iki sausio pabaigos,
naujos pradžios pažado.
Taip.
Džastinai.
Laba diena, bičiuli. Atleisk, kad nepaskambinau.
Ne, nieko tokio. Džiugu tave matyti bet kada.
Norėjau tave nustebinti.
Žinojau, kad norėsi jas pamatyti, taip sakant, ką tik iškeptas.
Nesuprantu, kodėl pasirašai slapyvardžiu, bet mane užkabino.
Gražiai pavyko, tiesa?
- Nuostabu. - Džiaugiuosi, kad tau patinka.
Žinai, o tavo mintis įdėti tą nuotrauką
galiausiai pasiteisino.
Tobula.
Bet aš tau nieko nepasiūliau.
Jungiu virdulį. Arbatos?
Taip, prašyčiau. Su šlakeliu pieno, be cukraus.
Kalbėjau su Tomiu... Mano mokinys, buvęs dabar...
jis sukurs knygai internetinį puslapį,
žinai, kad galėtume prekiauti knyga internetu.
Nuostabu.
Jis žadėjo padaryt per kelias dienas.
Mums beliko susikurti „PayPal“ paskyrą,
ir mes su tavimi, mano drauge, startuosim.
Ir dar pamaniau,
gal paskelbti konkursą seniems rašytojams, kurių nespausdina?
Žinai, galėtume leisti jų knygas.
Vargšas Džastinas.
Jis svajojo apie ateities planus, norėjo tapti nepriklausomu leidėju.
Jei tik jis būtų žinojęs, kad internetiniai pirkimai man visai nerūpėjo.
...bet rimtai manau, kad svarbu...
Norėjau pasiekti tik vieną skaitytoją.
Ši knyga išviliotų ją iš slėptuvės,
jai tektų pasirodyti.
- Man metas. - Taip. Nepamiršk išskalbtų drabužių.
Dar drėgni. Atleisk, mielasis.
Liko daug nuo pietų.
Aš ją skaičiau. Man patiko.
- Tu ją irgi skaitei? - Taip. Nebloga.
Ką, perskaitei ją visą?
Taip, iki galo. Aš skaitau knygas, žinok.
- Ne. Aš ne apie tai... - Liaukis, Nikai.
Mes žavimės tavim, sūnau.
Ar tu ją man atsiuntei?
Ne.
- Tikrai? - Taip, manoji guli bute.
O kaip... iš kur ją gavai?
Ketrina.
Ne. Tiesiog tai keistas sutapimas.
Ją man kažkas atsiuntė,
- nežinau, kas... - Man ją padovanojo.
Padovanojo?
Taip.
Kas?
Vienas dėkingas klientas. Kažkas paliko prie kasos mano vardu.
Kaip smagu, Nikai.
- Tiesa, Ketrina? - Taip.
Tai kas ją siuntė?
- Dėkingas Nikui žmogus. - Aš nežinau.
Per dieną matau milijoną klientų.
- Žinau. - Tai kokios problemos?
- Kodėl tai svarbu? - Nesvarbu.
Viskas gerai. Atleisk, atleisk.
Ar tau patiko?
- Taip. - Matai, viskas gerai.
- Tai kodėl? - Kodėl?
- Nes jei man patiko, vadinasi, šūdas? - Ne.
Tiesiog noriu žinoti,
- ką manai apie knygą. - Kas tai? Egzaminas?
- Ne. Tavo mama nori žinoti... - Iki.
- Paskambinsiu šią savaitę. - Prašau, pasakyk man.
Jėzau. Ji miršta!
Ir tai man patiko. Ji to nusipelnė. Savanaudė kalė.
Tai ne apie tave.
Grįžk, Nikolai.
- Mamyte, žiūrėk į mane. - Nikolai, nebėk toli.
Skaičiuojam kartu.
- Trys, du, vienas. - Trys, du, vienas, šoku.
Trys, du, vienas, šok.
Žiūrėk į mane, mamyte.
Nikolai, ateik arčiau.
Nepagausi manęs.
PAGAL RENĖ NAIT ROMANĄ
ŠANTI ŠANTI ŠANTI
Išvertė Egidija Namavičė