I. RÉSZ
Ne, várj.
Ne menj még el. Várj.
Ne, várj.
- Aha. - Ne, várj. Ne.
Ne, várj. Ne, várj. Várj.
Aha.
Még ne élvezz el.
Várj.
- Recskagép. - Sajnálom.
Sajnálom. Sajnálom.
Komoly. Konkrét recskagép vagy.
- Bocs. - Mármint valaki, aki túl sokat recskázik.
Bocsi.
Sajnálom. A vonat miatt. Még sose csináltam vonaton.
Ja, mert én mindig kúrok a Piccadilly-vonalon.
- Tényleg? - Aha.
Az Oxford Circus és a Bond Street között különösen kancás leszek.
- Komolyan? - Aha.
Az irodistáktól?
Úristen. Az irodisták! Meg a kibaszott, rohadt turisták.
- A turisták, persze. - És a ragacsos padló.
Akkora lotyó vagy.
Igen. Aha.
A jegyeket.
Add a... Baszki. Add a ku...
- Jonathan. Jonathan! - Állj le. Állj le.
Baszki!
Kurva életbe!
Kurvára... Ez nem... Folyamat bámulta a csöcsöm,
- te meg húzod le a kurva takarót. - Elő kellett vennem a jegyet!
- Nem érdekel. Kurva élet. - Amúgy meg eszméletlen a csöcsöd.
Igen, kurva jó csöcsöm van, de nem mindenkinek.
- Miért nem? De önző vagy. - Recskagép.
Ügyeljünk a narratívára és a formára.
Az erejük közelebb vihet a valósághoz,
ugyanakkor hatékony fegyver lehet a manipuláláshoz.
Csaknem 20 éves karrierje során
a ma esti díj várományosa
átvágta azokat a narratívákat és formákat, melyek elrejtik a titkos igazságokat,
hogy beszéljen korunk legnehezebb témáiról,
lehetővé téve, hogy alanyait kendőzetlenül olyanoknak lássuk, amilyenek.
Ez a figyelemre méltó dokumentumfilmes lerántotta azt a leplet,
ami régóta védelmezi a befolyásos intézményeket
és a gyakran karizmatikus elkövetőket.
De, hölgyeim és uraim, figyeljünk oda.
Az alany leleplezésének folyamata során
Catherine demonstrálja, hogyan képesek manipulálni minket,
pusztán a saját, mélyen gyökeredző hitünk
és az előítéleteink miatt.
És ily módon Catherine valami sokkal problémásabb, mélyebb dologra világít rá:
saját bűnrészességünkre a jelen némely toxikus társadalmi bűnében.
Így hát örömmel adom át
az RTS idei kiemelkedő televíziós újságírói teljesítményért járó díját
az igazság fáklyavivőjének...
- Jól vagy? - Igen.
...egy olyan nőnek, aki mindannyiunkat inspirál, Catherine Ravenscroftnak.
Sajnáltam a történteket.
Őszintén.
Hisz végül is csak egy gyerek volt.
De belefáradtam.
Belefáradtam a tanításba.
Belefáradtam, hogy ugyanazokat az órákat ismétlem csaknem 50 éve.
De legfőképpen abba fáradtam bele,
hogy az elkényeztetett, kiváltságos kölykök engedetlen viselkedését eltűrjem.
Mr. Brigstocke?
Igen?
Mr. Banks kéreti az irodájába.
- Most? - Ha volna szíves.
Ötezer-ötszáz Celsius-fok. Így van. Na most a külső mag...
Nem lepett meg, mikor Justin hívatott.
Mr. Banks.
Már vártam.
Később történt meg, mint hittem.
Mr. Brigstocke.
Foglaljon helyet.
Mr. Brigstocke, a hölgy Mrs. Pemberton, Tristan édesanyja.
Igen. Mrs. Pemberton, örvendek.
Mr. Brigstocke, Mrs. Pemberton komoly aggodalmát fejezte ki
a megjegyzéseivel kapcsolatban, melyeket Tristan esszéjéhez fűzött.
Mrs. Pemberton, ha megismételné, amiket korábban mondott...
Köszönöm, Justin. Így lesz.
És... örülök, hogy... ön...
hogy ön ezt komoly aggodalomnak nevezte, mert pontosan ez a helyzet.
Komolyan aggódom azok miatt, amiket a fiamról írt.
Nehéz elhinni, hogy valamikor régen,
számos egymást követő évben, én lettem az év legnépszerűbb tanára.
De ez évekkel ezelőtt volt.
Akkor még eltökélt voltam. Érdekelt az egész.
Akkor kellett volna nyugdíjba mennem,
amíg még volt bennem némi parázs, amivel feltüzelem a fiatalok elméjét.
- ...hogy az írása... - Mrs. Pemberton.
Mr. Brigstocke, legyen szíves bocsánatot kérni,
hogy pontot tegyünk az ügy végére, és továbblépjünk.
Kitartok az eredeti értékelésem mellett.
Hogyan?
Tudom. Majd később.
Nem, Jonathan. Én ma akarok menni.
Gyönyörű nap van. Ma megyünk... Basszus. Otthagytam a bugyim.
- Mindig elhagyod. - Hé! Mit művelsz?
- Hé! - Nem bírod ki.
- Add vissza! Ó. - Ó, basszus. Ó, hé!
Nem esett bajod? Jól vagy?
- Nem. - Biztos?
- Még nálam a bugyid. - Hé!
Úristen. Beszarok! Ez eszméletlen!
Hova a faszba menjünk?
Irány a Campo Santa Margherita.
- Ott tuti van olcsó hotel. - Odaúszunk, vagy metróval megyünk?
Te mehetsz azzal. Én inkább ezzel a... „Vaporetto” a neve.
Ez az ő metrójuk, azt hiszem.
- Ott van. - Mehet.
Várj, várj, várj. Pillanat!
- Lőni akarsz egy fotót. - Igen.
- Gyerünk. - Klassz.
A hajóktól is kancás leszel?
Viccelsz? Naná, gerjedek minden tengerészre.
- Lotyó. - Recskagép.
Látod, egyáltalán nem volt szörnyű.
Igazából csodás volt.
- János-pohár? - Persze. Miért ne?
Lehet, hogy véletlenül kinyitottam egy üveg ’82-es Latourt indulás előtt.
Robert.
Bocs, azt hittem, Ribena.
- Benéztem. - Nem kellett volna, szívem.
Szerintem ez nem elég különleges alkalom.
Nem elég különleges...
- Nyugi, még van két üveg, ha megnyered... - Imádod ezt a bort.
A bor Robert mániája, főleg a finom bordói.
Ezt az utóbbi években szedte fel.
Te alig érzed a különbséget a vörös és a fehér között,
de örömmel osztozol a férjed élvezetében.
Be nem ismerné,
de az élvezet részben abból fakad, hogy megengedheti magának.
A sok olcsó pezsgő után
az se tűnne fel, ha egy pohár ecetet adnál.
Ha a feleségem nem tudja elkényeztetni magát,
márpedig nem tudja, akkor ez az én kötelességem.
Szemembe.
Az igazság fáklyavivőjére,
arra, aki inspirál engem mindennap.
Köszönöm, drágám. Butus.
- Ez isteni. Mik ezek? Fűszerek? - Rendkívüli.
Szantálfa.
Ribizli.
Banán.
És ezeket is.
Ez az összes?
Igen.
Hét szoknya.
A feleségemé voltak.
Sajnálom. Mostanában?
Hét retikül.
Kilenc éve.
Tíz sál.
Egy kalap.
A cipők is.
- Igen. És a cipők. - Persze.
- Mehet. - Pici lába volt.
Harmincötös.
Akkor ez nyolc pár cipő és egy pár papucs.
És ennyi volt.
Nancy élete egy listányi tárgyba sűrítve.
KESZTYŰK - CIPŐK - PAPUCSOK - ZOKNIK
Köszönöm.
Ebben a kupacban moly van.
Molyos ruhát nem vihetünk el, de szívesen kidobjuk önnek.
- Jó. Köszönöm. - Vigyétek.
Ne, várjon, várjon.
Ez volt a feleségem kedvenc kardigánja.
Értem. Köszönöm, Mr. Brigstocke.
Ez nagyon kedves öntől.
Emlékszem, Nancy ezt a kardigánt vette fel éjszaka,
amikor felkelt, hogy megetesse Jonathant.
Sosem hagyta, hogy segítsek.
Felvigyük?
Igen. Egy perc, és jövök. Csak megnézem a postát.
De most fejeztél be egy projektet.
Tudom. De ismersz.
Gyere, itt a Latour.
- Élvezzük ki. - Kíváncsi vagyok,
tudod, hogy mi a következő.
Valami világmegváltó, mint mindig.
- Vár rád a bor, ahogy én is. - Köszönöm a ma estét.
Mindig örömmel vagyok a plusz egy főd.
VADIDEGEN
FIAMNAK, JONATHANNEK
NYILATKOZAT
BÁRMINEMŰ HASONLÓSÁG ÉLŐKKEL ÉS HOLTAKKAL NEM A VÉLETLEN MŰVE.
Igen.
Maradj ott. Maradj ott.
- Gyönyörű! - Akkor csináld.
Akkor ne mozogj.
- Akarod látni a bugyimat? - Rajta!
- Jó, most a cicidet. - Nem. Állj le!
- Akarok egy képet veled. - Hé. Ó.
Nem kéne énekelnie, miközben ezt csinálja?
Santa Lucia Santa Lucia
Amikor a Sóhajok hídjához érünk,
meg kell csókolnod alatta, mint az Egy kis romantikában.
Nem láttam.
Hát, alatta meg kell csókolnod, hogy a szerelmünk örökké tartson.
Még jobb kérdés, hogy dugtál-e már híd alatt.
Naná, még szép.
- A Battersea Bridge alatt. - Nem is.
Ó, nem, várj, a Waterloo Bridge alatt is.
Lenyűgöző.
- Igen. Az vagyok. Recskagép. - Lotyó.
Várj, miért fordulunk meg?
Miért fordulunk?
Haver, ne!
- A hídhoz akarunk menni. - Nem, nem. Finito.
- De a hídhoz... - Nem, nem.
Ne már, haver. Itt van közel. Lécci.
Adjatok 40 eurót.
- Baszki, 40? - Negyvenet?
- Adtunk 50-et! - Negyven, vagy visszamegyünk.
- Nem adok 40 baszott eurót! - Nem.
- Kifelé. Kifelé. - Nem, baszod.
Hé. Elég! Állj le! Kérlek, ne!
Recskagép.
- Drágám, jól vagy? - Igen. Ja, jól vagyok. Teljesen.
Csak a... Valószínűleg túl sokat ittam. Drágám, kérlek.
- Biztos? - Igen. Teljesen. Feküdj vissza.
Jól vagyok.
Már láttad ezt az arcot.
Azt remélted, sosem látod többé.
Lehullott az álarcod.
Gondoltam, nyaralási fotók.
Még reménykedtem is, hogy talán van pár a cornwalli vakációnkról.
Olyan képeket vártam, amiket felismerek,
de nem, ezeket a fotókat sosem láttam korábban.
Ismertem ezt a nőt.
Évek óta ismertem a nevét.
De addig azt gondoltam, csak egy ártatlan szemlélője életem pusztulásának.
- Jól vagy? - Vissza kell mennem Londonba.
Micsoda? Miért?
- Rosie-t... - Aha.
...anyám húgát elütötte egy teherautó.
- Ó, baszki. - Ja.
Biciklizett.
- Mindig biciklizik. - Aha.
A teherautó nem látta.
Jól van?
Nem, a teherautó agyonnyomta. Meghalt.
Baszki, sajnálom. Nagyon sajnálom.
Ő olyan volt...
ő olyan volt, mintha a nővérem lenne.
Hozzá fordultam, mikor megjött az első menstruációm.
Anyukám csak sírt a telefonba.
Rosie a kishúga volt.
- Olyan borzasztó. - Tudom. Gyere ide. Gyere ide.
Nagyon sajnálom.
Annyira sajnálom.
A fiunk halála után
Nancy az ideje nagy részében Jonathan szobájába zárkózott, a dolgai közé.
Úgy feldíszítette, mintha egy szentély lenne.
Aztán egyszer csak teljesen beköltözött,
csak az ételéért jött elő.
Először még hagyta, hogy bejárjak,
de egy nap megkért, hogy többet ne menjek be.
Csak a gépelésének a hangját hallottam.
Sosem találtam meg, mi volt az, amit írt.
Úgy hagytam a szobát, ahogy ő hagyta, amikor meghalt.
Bezárta a felső fiókot, én meg nem voltam hajlandó felfeszíteni,
azt mondtam magamnak, tiszteletben kell tartanom a magánéletét.
Már értem, miért nem nyitottam ki korábban.
Nem nyitottam ki, mert féltem attól, amit ott találok.
Nancy titokban írt egy könyvet, és tudtam, hogy el kell olvasnom...
VADIDEGEN 2011. SZEPTEMBER 18.
...akkor is, ha rettegek, hogy az oldalakon lévő szavak összetörhetnek engem.
FIAMNAK, JONATHANNEK.
Mit csinálsz? Catherine?
Catherine! Tedd le! Catherine. Tedd...
Rólam szól.
Miért égeted el a könyvet?
Nekem küldték, szerintem ezzel büntetnek.
- Büntetnek? - Jó ég.
- Istenem, megbüntetnek. - Igen, mondtad, drágám.
- Ki próbál megbüntetni? - Nem tudom. Nem tudom.
Aki a könyvet küldte.
Milyen módon büntet, drágám?
Úristen. Meghalok.
- Meghalok! - Fenyeget valaki?
Catherine, miért akarna bárki is bántani?
Catherine!
Valami miatt, ami sok éve történt.
Mi? Mi történt veled?
- Az egyik filmed miatt? - Nem. Nem.
Ha tényleg így gondolod, vonjuk be a rendőrséget.
- Catherine. - Nem ilyesmiről van szó.
Miért gondolod, hogy rólad szól?
Jó ég. Magamra ismerek.
- De megneveznek? - Nem.
Nem neveznek meg, de körülírnak.
Hogy írnak körül? Fehér? Szőke?
- Gyönyörű, fenséges, sikeres? - Elég.
Nem, förtelmes vagyok.
Ezekből egy se vagyok,
és a könyvben valamitől újra meggyűlöltem magam.
Miért gyűlölnéd magad? A légynek sem tudnál ártani.
- Jó ember vagy. - Tényleg?
Hát persze, babám.
- Te vagy Szent Catherine. - Nem! Nem tudom, jó ember vagyok-e.
Robbie, nem vagyok jó feleség, és úgy érzem, szörnyű anya voltam.
Ez teljes butaság.
Oly nehéz magammal együtt élnem. Olyan távol kerültem Nicktől.
Ezért még nem kell merényletet vizionálni,
- igaz, drágám? - Kérlek, drágám.
Kérlek. Kérlek, figyelj. Sajnálom.
Csak olyan sok mindent el kellett volna mondanom.
Tudod, olyasmiket, amiket szeretném, ha tudnál,
de nem tudom, hogyan mondjam el.
Nem tudom, hol kezdjem.
Hogy mi történt Nickkel és velem. Hogy mit tettem.
- Tudom. Mindent tudok. - Én...
- Tényleg? - Igen.
Tudom, hogy sosem találjátok könnyen a hangot egymással, de szeret.
Nagyon szeret téged, te is tudod.
- Igen. Nem ez... - Ne, ne...
Csak mert mi ketten olyan könnyen szót értünk,
ezt ne értelmezd félre úgy, hogy nem imád téged.
Mert imád.
Ez a könyv beindított valamit, igaz?
- Miről szól? Bűntudatról? - Igen.
Semmi miatt nem kell bűntudatot érezned, Cath.
Nick 25 éves.
Ideje volt, hogy saját lakásba költözzön.
Abszolút helyes döntést hoztál.
- Nem tudom. - De, igen,
és sajnálom, hogy elleneztem, oké?
Jól van. Ha nem válik be, azonnal visszaköltözik.
Ülj le. Oké.
Fel vagy jogosítva arra, hogy élj. Jogod van élni.
Igen, valamelyest hiányoztál és távol voltál,
de hihetetlenül jó példát mutattál a fiunknak.
És ideje, hogy független felnőtté változtasd őt, jó?
Úgyhogy kérlek, ne kínozd magad.
Megígéred?
Segítesz?
Természetesen.
Elmondhatsz bármit, esküszöm, sosem ítéllek el.
Ugye tudod?
Közelebb áll hozzád, mint bárki.
Mégis sikerült oly sok éven át sötétségben tartanod.
És most az, hogy a titkot titokban tartsd,
szinte nagyobb teherré vált, mint maga a titok.
Értem, hogy nem érsz rá, meg minden, de felhívlak, hogy hogy vagy. Jó?
Akkor gondolom, ennyi.
Köszönöm.
Majd értesíts, hogy mi a helyzet veled.
Nagyon szar lesz.
Anyám egy roncs, nyilván.
Várj.
Mosolyogj.
- Na jó, mennem kell. - Jó, pá.
Pá.
- Szeretlek. - Én is szeretlek.
- Recskázhatsz úgy, hogy rám gondolsz. - Na és te?
Majd megdugok valakit a Piccadilly-vonalon.
Pá!
- Lotyó. - Recskagép.
Itt vagyok!
Csirió.
Elolvastam.
- Aha? - Igen.
Hát, nagyon örültem, mikor mondtad, hogy írtál egy regényt,
és lenyűgöző, milyen gyorsan írtad, öregem.
- Mi volt a véleményed? - Jó. Nagyon jó.
Öregem, szerintem ki kéne adnod.
Nagyon kedves vagy,
de nem hiszem, hogy az én kis könyvem érdekelne egy szakmabelit.
Öregem, kiadod online,
nyomtatsz 100 példányt, amit te magad eladhatsz az interneten.
Megnézed, hogy megy.
Azt se tudnám, hogy kezdjek bele.
Én segíthetek.
Hogyan?
Nem köt le kissé az iskola vezetése?
Nyugdíjba megyek, barátom.
- Mikor? - Most.
Kirúgnak? Miattam?
Nem. Nem.
Ez miattam van.
Azért, mert öreg vagyok.
Öregek vagyunk.
Úgyhogy van némi időm, és hiszek benned.
Köszönöm, Justin.
Tényleg úgy gondolod, hogy ennyire jó?
Igen, tényleg, öregem. Úgy gondolom.
Kezdtem megérteni, hogy Nancy azt akarta, hogy megtaláljam a kéziratát,
ahogy azt is akarta, hogy megtaláljam a fotókat is.
Tudtam, miért kellett megírni ezt a könyvet,
és nem volt kétségem afelől, kinek szólt.
Mit szóltál a nőhöz?
Szerinted azt kapta, amit megérdemelt?
Egy manipulatív tehén volt,
és, gondolom, megragadta az alkalmat, hogy megússza a dolgot, igaz?
Igen, de nem feleltél a kérdésre.
Megérdemelte?
Hát, nem sajnáltam, mikor megtörtént.
Úgyhogy azt hiszem, igen. Megérdemelte.
Én voltam az, aki tönkre fogja őt tenni a való életben,
de előbb szenvednie kell, ahogy mi szenvedtünk Nancyvel.
A Vadidegenre!
A Vadidegenre.
Milyen a lakás?
- Rendben van. - Jó.
- A lakótársak rendesek? - Kicsit stréberek.
De mindegyik?
Mind diákok.
Szóval olvasnak, mi?
Igen.
Nyilván, mivel diákok.
Igen.
Azért még élvezed a munkát?
Rendben van, aha.
Ezt elviszem.
Nicholas egy áruház elektronikai osztályán dolgozik.
Ez nem teljesen az, amit te és Robert elképzeltetek a fiatoknak,
de megkönnyebbülés számodra, hogy dolgozik,
tekintve, hogy volt idő, amikor elképzelni se tudtad,
hogy bármiféle munkára képes rászánni magát.
És Sandy?
Emlékszel, nem?
Mikor nem tudtál elaludni, ha nem ölelted magadhoz.
- Sandy. - Csak...
Nem érted, igaz?
- Nicholas. - Mi az?
Ne már, kérlek.
- Nem teheted. - Sajnálom.
Csak szeretném, ha megértenéd a költözést.
Már nem volt szükségünk egy akkora helyre.
Érted? Neked meg függetlenedned kell.
Nem akarsz független lenni?
És persze itt vagyunk, ha, tudod...
ha tényleg bajba kerülsz, de én csak...
Itt az ideje, Nick.
Érted? Hát nem?
Ha ezt akarod bebeszélni magadnak, anya...
Nick! Gyere, kezdődik a meccs!
Hé, gyere! Gyere, ülj ide!
- Gyerünk. - Hajrá.
Ez az!
Sosem tudtál olyan köteléket kialakítani Nicholasszal, amilyet Robert.
És ez fáj neked.
Hé.
Honnan jöttetek?
Anglia?
Ciao. Hogy s mint?
ÜDVÖZLET PISÁBÓL
Kedves anya!
OLASZORSZÁG
Velence és Firenze tényleg olyan varázslatos, ahogy mondtad.
De én már unom a romokat, úgyhogy lemegyek a tengerpartra.
Kösz a Nikont, amit nekem adtál.
Több tonna fotót csináltam.
Szeretlek. Jonathan.
Ui: Most egyedül vagyok. Sashának vissza kellett mennie Londonba.
A karácsony jött és ment. Nekem magányosan telt.
Január végéig kellett várnom az én igazi karácsonyomra,
ami új dolgok kezdetét ígéri.
Igen.
Justin.
Jó napot, cimbora. Bocs, hogy nem hívtalak.
Ugyan, semmi gond. Örülök, ha látlak. Bármikor.
Meg akartalak lepni.
Tudtam, hogy látni akarod őket még melegében, ahogy mondják.
Nem értem, miért akarsz álnevet használni, de nekem bejött a könyv.
Csinos darab lett, nem?
- Rendkívüli. - Örülök, hogy tetszik.
És az ötleted, hogy ezt a fotót használjuk...
Nagyon jól sült el.
Tökéletes.
Meg se kínáltalak semmivel.
Felteszek egy teát. Builder’s jó?
Igen, kérlek. Egy lötty tejjel, cukor nélkül.
Beszéltem Tommyval... A tanítványom volt, már elvégezte az egyetemet...
Hogy tud-e csinálni egy honlapot a könyvnek,
tudod, hogy az interneten intézhessük a rendeléseket.
Csodálatos.
Nos, azt mondja, pár nap múlva kész lesz.
Úgyhogy annyit kell tennünk, hogy nyitunk egy PayPal-számlát,
és te meg én, barátom, már be is indultunk.
És eszembe jutott még valami:
mit szólnál egy versenyhez idős, ki nem adott szerzőknek?
Tudod, és akkor kiadhatnánk őket.
Szegény Justin.
Jövőbeli vállalkozásokról fantáziált, meg arról, hogy független kiadó lesz.
Bárcsak tudta volna, hogy nem szándékozom az online rendeléseket várni.
...de tényleg úgy gondolom, fontos...
Én csak egyetlen olvasót akartam elérni.
A könyv ki fogja ugrasztani a rejtekéből,
és kikergeti a nyilvánosság elé.
- Léptem. - Jó. Ne feledd a mosást.
Kicsit még nyirkos. Bocs, drágám.
Van maradék.
Ezt olvastam. Tetszett.
- Te is olvastad? - Aha, egész jó.
Elolvastad végig?
Igen, befejeztem. Tudod, szoktam olvasni.
- Ó, nem. Nem úgy értettem... - Ugyan, Nick.
Csodálunk, haver.
Te küldted el nekem?
Nem.
- Biztos? - Igen, az enyém a lakásban van.
És hogyhogy elolvastad?
- Mármint... - Catherine.
Nem, nem. Úgy értettem... Tudod, fura egybeesés.
- Most küldték, nem tudom, ki... - Az enyém ajándék.
Ajándék?
Igen.
Kitől?
Egy hálás vásárlótól. Ott hagyták a kasszánál a nevemmel.
Ez nagyszerű, Nick.
- Nem, Catherine? - De. De.
És ki volt az?
- Valaki, akit Nick lenyűgözött. - Nem tudom. Millió vásárló van mindennap.
- Tudom. - Akkor mi a gond?
- Miért számít? - Nem számít.
Minden oké. Bocs, bocs.
És mi... Szóval tetszett?
- Igen. - Akkor jó.
- És miért? - Miért?
- Biztos szar, ha tetszett nekem? - Nem.
Csak tudni szeretném, tudod,
- hogy mit gondolsz róla. - Mi ez? Vizsga, baszki?
- Nem. Anyád kíváncsi... - Szasztok!
- Majd hívlak a héten. - De... Megmondanád, kérlek?
Jézus. Mert meghal a nő!
És élvezetes is. Megérdemelte. Egy önző ribanc volt.
Nem rólad szól.
Gyere vissza, Nicholas!
- Anyu, nézz ide! - Nicholas, ne kószálj el!
Számolj velem.
- Három, kettő, egy. - Három, kettő, egy, ugrás!
Három, kettő, egy, ugrás!
Engem nézz, anyu!
Nicholas, gyere közelebb.
Nem kapsz el.
RENÉE KNIGHT REGÉNYE ALAPJÁN
A feliratot fordította: Speier Dávid