1 -
לא, חכה.
אל תגמור. חכה.
לא, חכה.
- א-אה. - לא, חכה. לא.
לא, חכה. לא, חכה. חכה.
א-אה.
אל תגמור עדיין.
חכה.
- מאונן. - מצטער.
מצטער. מצטער.
מילולית. אתה באמת מאונן.
- מצטער. - אתה מאונן בהגזמה.
מצטער. זה בגלל הרכבת. מעולם לא עשיתי את זה ברכבת.
כן, כאילו שאני מזדיינת בכל פעם שאני נוסעת בקו פיקדילי.
- באמת? - כן.
הנסיעה בכיכר אוקספורד וברחוב בונד מחרמנת אותי מאוד.
- באמת? - כן.
עובדי המשרדים?
אלוהים. עובדי המשרדים. והתיירים הדפוקים.
- התיירים, כמובן. - והרצפות הדביקות.
את ממש פרוצה.
כן. א-אה.
כרטיסים.
תני לי את ה... לעזאזל. תני לי את ה...
- ג׳ונתן. ג׳ונתן. ג׳ונתן! - תפסיקי. תפסיקי.
לעזאזל.
לכל הרוחות.
אני לא... הוא לא הפסיק לבהות בציצים שלי,
ואתה לא הפסקת למשוך את השמיכה.
הייתי צריך להביא את הכרטיסים, לא?
- לא אכפת לי. לעזאזל. - ובכל מקרה, יש לך ציצים אדירים.
כן, יש לי ציצים מדהימים, אבל הם לא נועדו לכולם.
- למה לא? אנוכית כל כך. - מאונן.
הישמרו מפני נרטיבים וסוגות.
כוחם עשוי לקרב אותנו לאמת,
אך הם גם עלולים להיות נשק בעל כוח תמרון אדיר.
בקריירה בת 20 שנה כמעט,
זוכת הפרס הערב
התעלתה מעל לנרטיבים ולסוגות המסיחים את דעתנו מאמיתות נסתרות
כדי לדון בכמה מהנושאים העכשוויים הקשים ביותר,
ואיפשרה לנו לראות את הסובייקטים שלה כפי שהם במציאות.
הצלמת התיעודית המופלאה הזו פרצה את המחסום
שגונן זמן רב על מוסדות בולטים
ועל האנשים הכריזמטיים העומדים בראשם.
אבל, גבירותיי ורבותיי, שימו לב.
בתהליך חשיפת הסובייקטים שלה
קתרין ממחישה שהם יכולים לתמרן אותנו
רק בגלל אמונותינו העמוקות
והדעות שאנו מגבשים.
כך קתרין חושפת דבר בעייתי ומשמעותי יותר,
מעורבותנו בחלק מהחטאים החברתיים הרעילים ביותר של ימינו.
אני מתכבדת להגיש
את פרס חט״ם לשנה זו על מצוינות בעיתונות טלוויזיונית
למגדלור של אמת...
- את בסדר? - כן.
אישה שמעוררת השראה בכולנו, קתרין רייבנסקרופט.
חברת הטלוויזיה המלכותית -
באמת הצטערתי על מה שקרה.
באמת.
הוא בכל זאת היה רק ילד.
אבל נמאס לי.
נמאס לי ללמד.
נמאס לי לחזור על אותם שיעורים כמעט 50 שנה.
אבל יותר מכול,
נמאס לסבול התנהגות נכלולית של פרחחים מפונקים.
מר בריגסטוק?
כן?
מר בנקס רוצה לפגוש אותך במשרדו.
- עכשיו? - אם תוכל בבקשה.
חמשת אלפים וחמש מאות מעלות. כן. הליבה החיצונית...
לא הופתעתי כשג׳סטין זימן אותי למשרדו.
מר בנקס.
חיכיתי לזימון.
חיכיתי יותר זמן מכפי שציפיתי.
מר בריגסטוק.
שב בבקשה.
מר בריגסטוק, זו גברת פמברטון, אימא של טריסטן.
כן, גברת פמברטון, נעים להכיר.
מר בריגסטוק, גברת פמברטון מודאגת מאוד
מהערותיך על החיבור של טריסטן.
גברת פמברטון, אולי תרצי לחזור על הדברים שאמרת לי קודם.
תודה, ג׳סטין. כן.
ואני שמחה שאתה...
שאמרת שאני מודאגת מאוד כי תיארת בדיוק את המצב.
אני מודאגת מאוד מהדברים שכתבת על בני.
קשה להאמין שפעם,
במשך כמה שנים רצופות, נבחרתי כמורה האהוב ביותר.
אבל עברו שנים רבות.
בזמנו הייתי מסור. היה אכפת לי.
והייתי צריך לפרוש,
כל עוד הייתה לי המוטיבציה לעורר את סקרנות הצעירים.
- ...שהכתיבה שלו על ה... - גברת פמברטון.
מר בריגסטוק, אתה מוכן בבקשה להתנצל,
ונוכל לסיים את הדיון ולהמשיך הלאה.
אני עומד מאחורי הדברים שכתבתי.
סליחה?
אני יודע. תחסכי ממני.
לא, ג׳ונתן. אני רוצה ללכת היום.
יום יפה היום. נלך היום... אוי, לא. שכחתי את התחתונים שלי.
- את תמיד שוכחת אותם. - היי! מה אתה עושה?
- היי! - זה לא בשליטתך.
- תחזיר אותם! - אוי, לא. היי!
את בסדר?
- לא. - בטוחה?
- התחתונים שלך עדיין אצלי. - היי!
אלוהים. אני לא מאמינה. מדהים כאן.
לאן הולכים?
בואי נלך לקמפו סנטה מרגריטה.
- המקום הכי טוב למלונות זולים. - מה, נשחה
או נעלה לקו בייקרלו או לקו סירקל?
אפשר. אני אעלה ל... זה נקרא ״ואפורטו״.
זה כמו הרכבת התחתית שלהם לדעתי.
- אני חושב שזה שם. - טוב. הבנתי.
רגע, רגע. חכי שנייה.
- אתה רוצה להצטלם. - כן.
- בוא. - אחלה.
גם הסירות מחרמנות אותך?
אתה צוחק? ברור, בגלל כל המלחים.
- פרוצה. - מאונן.
לא היה נורא בכלל.
האמת שהיה די נפלא.
- כוסית לפני השינה? - בטח. למה לא?
ייתכן שפתחתי בטעות בקבוק לטור 1982 לפני שיצאנו.
אוי. רוברט.
מצטער, חשבתי שאני פותח רייבינה.
- טעות תמימה. - לא היית צריך, יקירי.
אני לא חושבת שזה אירוע מספיק מיוחד.
לא אירוע מספיק מ...
- אל תדאגי, אנחנו... - אתה אוהב את היין הזה.
עדיין יש לנו עוד שני בקבוקים למתי שתזכי...
רוברט אוהב יין, בייחוד יין בורדו משובח.
תחביב של השנים האחרונות.
את בקושי מבדילה בין יין אדום ליין לבן,
אבל את נהנית להיות שותפה להנאות של בעלך.
הוא לא יודה,
אבל חלק מההנאה שלו נובעת מהעובדה שהוא יכול להרשות לעצמו.
אחרי כל השמפניה הזולה,
אני לא אשים לב גם אם תמזוג לי כוס חומץ.
אם אשתי לא יודעת להתפנק,
והיא לא יודעת, חובה עליי לפנק אותה.
עיניים.
למגדלור של אמת,
מישהי שמעוררת בי השראה מדי יום ביומו.
תודה, יקירי. טיפשון.
- נהדר. מה אלה? תבלינים? - מעולה.
סנדלווד.
קסיס.
בננה.
ואת אלה.
זה הכול?
כן.
שבע חצאיות.
הן היו של אשתי.
צר לי. זה קרה לאחרונה?
שבעה תיקי יד.
לפני תשע שנים.
עשרה צעיפים.
כובע אחד.
גם את הנעליים.
- כן. והנעליים. - כן, כמובן.
קדימה.
היו לה רגליים קטנטנות.
מידה 35.
שמונה זוגות נעליים וזוג נעלי בית.
זהו.
החיים של ננסי הצטמצמו לכדי רשימת פריטים.
כפפות - נעליים - נעלי בית - גרביים -
תודה.
יש פה ערמה עם עשים.
אנחנו לא יכולים לקחת בגדים עם עשים, אבל נשמח לזרוק אותם בשבילך.
- כן. תודה. - קח אותם מכאן.
לא, רגע, רגע.
זה הקרדיגן שאשתי הכי אהבה.
הבנתי. תודה, מר בריגסטוק.
אדיב מאוד מצידך.
אני זוכר שננסי לבשה את הקרדיגן באמצע הלילה
כשהיא קמה להאכיל את ג׳ונתן.
היא מעולם לא הרשתה לי לעזור לה.
שנעלה למעלה?
כן. כן, אני כבר עולה. אני רק רוצה לבדוק אם הגיע דואר.
אבל רק עכשיו סיימת פרויקט.
אני יודעת. אתה מכיר אותי.
בואי, הלטור,
- בואי ניהנה ממנו. - אני פשוט סקרנית,
אתה יודע, מה קורה הלאה.
כמו תמיד, משהו משנה עולם.
- היא תחכה, וגם אני. - תודה על הערב.
אני תמיד שמח להיות המלווה שלך.
הזר א״ג׳ פרסטון -
לבני, ג׳ונתן -
כל דמיון לאנשים חיים או מתים -
אינו מקרי. -
כן.
אל תזוזי.
- מהמם! - תצלם.
אל תזוזי.
- רוצה לראות את התחתונים שלי? - לכי על זה.
- טוב, תראי את הציצים שלך. - לא. תסתום.
- אני רוצה לצלם אותך. - היי.
הוא לא אמור לשיר תוך כדי?
סנטה לוצ׳יה סנטה לוצ׳יה
כשנעבור מתחת לגשר האנחות,
אתה צריך לנשק אותי, כמו בסרט ״א ליטל רומנס״.
אף פעם לא ראיתי אותו.
אתה חייב לנשק אותי מתחתיו כדי שנאהב לנצח.
יש לי שאלה טובה יותר, אי פעם הזדיינת מתחת לגשר?
ברור.
- מתחת לגשר בטרסי. - לא נכון.
אה, לא, רגע, גם מתחת לגשר ווטרלו.
מרשים.
- נכון, אני מרשימה. מאונן. - פרוצה.
רגע, למה אנחנו מסתובבים?
למה אנחנו מסתובבים?
היי, חבר, לא.
- אנחנו רוצים להגיע ישר לגשר. - לא, לא. פיניטו.
- כן, גשר... - לא, לא.
בחייך, חבר. הוא ממש שם. בבקשה.
תן לי 40 אירו.
- ארבעים אירו? - ארבעים אירו?
- כבר שילמנו לך 50. - ארבעים אירו או שאנחנו מסתובבים.
- אני לא משלם לך 40 אירו. - לא.
- צאו. צאו. - לא.
היי. תפסיק. בבקשה, תפסיק. היי.
מאונן.
- יקירתי, את בסדר? - כן. לא, אני בסדר. בטח.
פשוט... כנראה פשוט שתיתי יותר מדי, יקירי. בבקשה.
- בטוחה? - כן. בהחלט. תחזור לישון.
אני בסדר.
כבר ראית את הפנים האלה.
קיווית לא לראות אותם לעולם.
המסכה שלך הוסרה.
חשבתי שאלה היו תמונות מחופשה.
אפילו קיוויתי שיהיו תמונות מהחופשה שלנו בקורנוול.
ציפיתי לראות תמונות שאזהה,
אבל לא כך היה, מעולם לא ראיתי את התמונות האלה.
הכרתי את האישה הזו.
הכרתי אותה בשמה שנים רבות.
אבל עד אז חשבתי שהיא הייתה רק צופה מהצד בחיי הגוועים.
- היי. היי, היי. את בסדר? - אני צריכה לחזור ללונדון.
מה? למה?
- רוזי... - א-הא.
אחות של אימא שלי נפגעה ממשאית.
- אוי, לא. - כן.
היא רכבה על האופניים שלה.
- היא תמיד רוכבת על אופניים. - כן.
המשאית לא ראתה אותה.
היא בסדר?
לא, המשאית מחצה אותה. היא מתה.
אוי, לא. מצטער. אני ממש מצטער.
היא הייתה כמו... היא...
היא הייתה כמו אחות גדולה.
פניתי אליה כשקיבלתי מחזור בפעם הראשונה.
אימא שלי לא הפסיקה לבכות בטלפון.
רוזי הייתה אחותה הקטנה.
- זה פשוט נורא. - אני יודע. בואי. בואי.
אני מצטער כל כך.
אני ממש, ממש מצטער.
אחרי שהבן שלנו נפטר,
ננסי הסתגרה רוב הזמן בחדר של ג׳ונתן בין הדברים שלו.
היא עיצבה את החדר כאילו שהוא היה מקדש.
עד שיום אחד היא עברה לחדר,
ויצאה רק כדי לאכול.
בהתחלה היא הרשתה לי להיכנס,
אבל יום אחד היא ביקשה ממני לא להיכנס יותר.
יכולתי לשמוע רק את צלילי ההקלדה שלה.
מעולם לא מצאתי את כתביה.
השארתי את החדר כמו שהיא השאירה אותו כשהיא נפטרה.
היא נעלה את המגירה העליונה וסירבתי לפתוח אותה בכוח,
אמרתי לעצמי שעליי לכבד את הפרטיות שלה.
כעת אני מבין מדוע לא פתחתי אותה.
לא פתחתי אותה כי פחדתי ממה שאמצא בה.
ננסי כתבה ספר בסתר, וידעתי שאני חייב לקרוא אותו...
הזר 18 בספטמבר 2011 -
אפילו שחששתי שהמילים בעמודים באלה עלולות לשבור אותי.
לבני, ג׳ונתן -
מה את עושה? קתרין?
קתרין! תניחי את זה! קתרין. תניחי...
הוא נכתב עליי.
למה את שורפת את הספר?
הוא נשלח אליי, ואני חושבת שמענישים אותי.
- מענישים? - אלוהים.
- אלוהים. מענישים אותי. - כן, שמעתי, יקירתי.
- מי מנסה להעניש אותך? - אני לא יודעת.
מי ששלח את הספר.
להעניש על מה, יקירתי?
אלוהים. אני אמות.
- אני אמות. - מישהו מאיים עלייך?
קתרין, למה שמישהו ירצה לפגוע בך?
קתרין?
בגלל משהו שקרה לפני המון שנים.
מה? מה קרה לך?
- בגלל אחד הסרטים שלך? - לא. לא.
אם את באמת חושבת שמנסים להרוג אותך, אנחנו צריכים לערב את המשטרה.
- קתרין. - לא, זה לא משהו כזה.
מה גורם לך לחשוב שהוא נכתב עלייך?
אלוהים. אני מזהה את עצמי.
- מציינים את השם שלך? - לא.
לא, לא מציינים את השם שלי, אבל מתארים אותי.
מתארים אותך באיזה אופן? לבנה? בלונדינית?
- יפה, מהממת, מצליחה? - תפסיק.
לא, אני מחרידה.
אני לא אף אחד מהדברים האלה,
ומשהו בספר גרם לי לשנוא את עצמי שוב.
למה שתשנאי את עצמך לכל הרוחות? את לא מסוגלת לפגוע אפילו בזבוב.
- את אדם טוב. - באמת?
כמובן, מתוקה.
- את קתרין הקדושה. - לא, לא,
אני לא יודעת אם אני אדם טוב.
רובי, אני לא רעיה טובה, ואני מרגישה שהייתי אימא נוראית.
שטויות.
לא, קשה לי לחיות עם עצמי. הייתי מרוחקת כל כך מניק.
זו לא סיבה לחשוב שמתכננים לרצוח אותך,
- נכון, יקירתי? - לא. בבקשה, יקירי.
בבקשה. בבקשה, תקשיב. אני מצטערת.
יש המון דברים שהייתי צריכה לספר לך.
דברים שאני באמת רוצה שתדע,
אבל אני פשוט לא יודעת איך לספר לך.
אני לא יודעת מאיפה להתחיל.
מה שקרה לניק ולי. מה שעשיתי.
- אני יודע. אני יודע הכול. - אני...
- באמת? - כן.
אני יודע שלך ולניק מעולם לא היה קל, אבל הוא אוהב אותך.
הוא אוהב אותך מאוד, ואת יודעת.
- כן. זה לא העניין... - לא, לא,
העובדה שלו ולי קל כל כך לשוחח,
לא אומרת שאת צריכה לחשוב שהוא לא אוהב אותך.
הוא אוהב אותך.
הספר עורר משהו, נכון?
- במה הוא עוסק? באשמה? - כן.
אין לך סיבה להרגיש אשמה, קת׳.
ניק בן 25.
הגיע הזמן שהוא יעבור לדירה משלו.
את קיבלת את ההחלטה הנכונה.
- אני לא יודעת אם קיבלתי החלטה נכונה. - קיבלת החלטה נכונה.
ואני מצטער שהתנגדתי, טוב?
אם הוא לא יסתדר, הוא יחזור לגור פה.
שבי. שבי. טוב.
את יודעת, מגיע לך לחיות. מגיע לך לחיות.
נכון, נעדרת והיית מרוחקת,
אבל היית דוגמה ומופת לבן שלנו.
והגיע הזמן שתהפכי אותו למבוגר עצמאי, נכון?
תפסיקי לענות את עצמך, בבקשה.
תבטיחי?
אתה... תעזור לי?
כמובן.
את יכולה לומר לי כל דבר, ואני נשבע שלעולם לא אשפוט אותך.
את יודעת את זה, נכון?
הוא קרוב אלייך יותר מכל אחד אחר.
ובכל זאת החזקת אותו באפלה כל השנים.
וכעת הסתרת הסוד
הפכה כמעט לגדולה יותר מהסוד עצמו.
אבין אם לא תהיי פנויה והכול,
אבל אני אתקשר כדי לבדוק לשלומך. טוב?
נראה שכאן אנחנו נפרדים לשלום.
תודה.
תעדכני אותי איך הולך.
יהיה חרא.
אימא שלי תהיה שבר כלי.
חכי.
תגידי צ׳יז.
- טוב, אני חייבת לזוז. - טוב, ביי.
ביי.
- אני אוהב אותך. - גם אני אוהבת אותך.
כשאתה מאונן תחשוב עליי.
ואת?
אני פשוט אזדיין עם מישהו בקו פיקדילי.
ביי.
- פרוצה. - מאונן.
כאן.
לחיים.
קראתי אותו.
- א-הא? - כן.
שמחתי מאוד כשאמרת שכתבת רומן
והתרשמתי מאוד מהמהירות שבה כתבת אותו, ידידי.
- מה חשבת? - הוא טוב. טוב מאוד.
ידידי, אני חושב שאתה צריך להוציא אותו לאור.
אדיב מצידך, אבל...
אני לא חושב שיתעורר עניין מקצועי בספר שלי.
ידידי, תפרסם אותו ברשת,
תדפיס 100 עותקים שתמכור בעצמך, ברשת.
ותראה איך הולך.
אני לא יודע איך להתחיל.
אני יכול לעזור לך.
איך?
אתה לא עסוק בניהול בית ספר?
אני פורש, חבר.
- מתי? - עכשיו.
מפטרים אותך? בגללי?
לא. לא.
בגללי.
מפני שאני זקן.
אנחנו זקנים.
אז יש לי זמן, ואני מאמין בך.
תודה, ג׳סטין.
אתה באמת חושב שהוא טוב כל כך?
כן, באמת, ידידי. באמת.
הגעתי למסקנה שננסי רצתה שאמצא את הטיוטה שלה,
בדיוק כמו שהיא רצתה שאמצא את התמונות.
ידעתי שהספר צריך להיכתב,
ולא היה לי ספק באשר למי הוא נועד.
מה חשבת עליה?
אתה חושב שהיא קיבלה מה שמגיע לה?
היא הייתה פרה מניפולטיבית,
ואני מניח שהיא ניצלה את ההזדמנות לחמוק מאחריות, נכון?
כן, אבל לא ענית על השאלה.
האם הגיע לה?
לא הצטערתי כשזה קרה.
אז אני מניח שכן. הגיע לה.
אני הייתי האדם שעמד לחסל אותה בחיים האמיתיים.
אבל קודם היא הייתה צריכה לסבול, כמו ננסי וכמוני.
לחיי הזרה.
הזר.
איך הדירה?
- בסדר. - יופי.
- השותפים בסדר? - מעט חנונים.
מה, כולם?
הם סטודנטים.
אז הם קוראים, אה?
כן.
מן הסתם, הם סטודנטים.
כן.
אבל אתה עדיין נהנה מהעבודה?
היא בסדר, כן.
אני לוקח את זה.
ניקולס עובד במחלקת חשמל בחנות כלבו.
את ורוברט לא דמיינתם שכך ייראו חייו של בנכם,
אבל את שמחה שהוא עובד,
בהתחשב בעובדה שהייתה תקופה שבה לא היית מסוגלת
לדמיין שהוא אי פעם יהיה מסוגל להתחייב לאף סוג של עבודה.
וסנדי?
אתה זוכר, נכון?
כשלא יכולת להירדם בלי לחבק אותו?
- סנדי. - פשוט...
אתה מבין, נכון?
- ניקולס. - מה?
נו, בבקשה.
- אל תעשי את זה. - אני מצטערת.
אני רוצה שתבין מה פשר המעבר.
אנחנו כבר לא זקוקים לבית גדול.
נכון? ואתה צריך להיות עצמאי.
אתה לא רוצה להיות עצמאי?
כמובן, אנחנו פה אם, אתה יודע...
תסתבך בצרות, אבל אני פשוט...
הגיע הזמן, ניק.
כן? נכון?
אם זה מה שאת רוצה לספר לעצמך, אימא.
ניק! בוא, המשחק מתחיל!
היי, קדימה. קדימה, תסיים עם זה.
- קדימה. - קדימה.
וואו. כן!
מעולם לא הצלחת להיקשר לניקולס
כמו שרוברט נקשר אליו.
וזה מכאיב לך.
היי.
מאיפה אתם?
אנגלית?
צ׳או. מה קורה?
דרישת שלום מפיזה -
אימא יקרה...
איטליה -
ונציה ופירנצה באמת היו קסומות כמו שסיפרת.
אבל כבר נמאס לי מעתיקות, אז אני נוסע לחוף הים.
תודה על מצלמת הניקון שנתת לי.
צילמתי המון תמונות.
אוהב, ג׳ונתן.
נ״ב, אני לבד עכשיו. סשה הייתה צריכה לחזור ללונדון.
חג המולד בא והלך. והייתי לבד.
נאלצתי לחכות עד סוף חודש ינואר לחג המולד האמיתי שלי,
חג שיבשר על התחלות חדשות.
כן.
ג׳סטין.
אחר צהריים טובים, ידידי. סליחה שלא התקשרתי.
לא, לא. לא. אני שמח לראות אותך. תמיד.
רציתי להפתיע אותך.
ידעתי שתרצה לראות אותם, טרי מהתנור, כמו שאומרים.
אני לא מבין למה אתה רוצה להשתמש בשם בדוי, אבל היי, אני אהבתי.
יצא יפה, נכון?
- יוצא מן הכלל. - אני שמח שאהבת.
אתה יודע, הרעיון שלך להשתמש בתמונה ההיא?
יצא טוב מאוד.
מושלם.
אבל לא הצעתי לך כלום.
תן לי להרתיח מים בקומקום. תה בילדר?
כן, בבקשה. מעט חלב, בלי סוכר.
דיברתי עם טומי... סטודנט שלי, הוא סיים לימודי אוניברסיטה...
כדי לברר אם הוא מוכן לבנות אתר לספר,
אתה יודע, כדי שנוכל לנהל את ההזמנות ברשת.
נפלא.
הוא אומר שהאתר יהיה מוכן בתוך כמה ימים.
אנחנו רק צריכים לפתוח חשבון פייפאל,
ואתה ואני, חבר, נתחיל לעבוד.
כן, חשבתי לעצמי,
מה דעתך להשתתף בתחרות לסופרים מבוגרים שלא הוציאו לאור?
אתה יודע, ככה נוכל לפרסם.
ג׳סטין המסכן.
הוא פנטז על יוזמות עתידיות ועל הוצאה לאור עצמאית.
אילו הוא רק ידע שלא התכוונתי לחכות להזמנות מקוונות.
...אבל אני באמת חושב שחשוב...
רציתי להגיע לקוראת אחת בלבד.
הספר ימצא אותה במקום המסתור שלה
ויגרום לה לצאת החוצה.
- אני הולך. - כן. אל תשכח את הכביסה שלך.
הבגדים עדיין מעט לחים. מצטערת, יקירי.
יש שאריות.
קראתי את זה. נהניתי.
- גם אתה קראת? - כן, הוא די טוב.
מה, קראת הכול?
כן, סיימתי אותו. אני קורא, את יודעת.
- לא. לא התכוונתי... - בחייך, ניק.
אנחנו מעריכים אותך.
אתה שלחת לי אותו?
לא.
- בטוח? - כן, שלי נמצא בדירה.
אז למה קראת אותו?
- כלומר... - קתרין.
לא, לא. רק התכוונתי שזה... אתה יודע, צירוף מקרים משונה.
הוא נשלח אליי,
- ואני לא יודעת מי... - את שלי קיבלתי במתנה.
מתנה?
כן.
ממי?
לקוח מרוצה. הוא השאיר אותו ליד הקופה וכתב עליו את השם שלי.
מדהים, ניק.
- נכון, קתרין? - כן. כן.
מי זה היה?
- מישהו שניק הרשים. - אני לא יודע.
אני רואה מיליון לקוחות בכל יום.
- אני יודעת. - אז מה הבעיה?
- מה זה משנה? - זה לא משנה.
זה בסדר. מצטערת, מצטערת.
אז מה... נהנית לקרוא אותו?
- כן, נהניתי. - את רואה, זה בסדר.
- למה? - למה?
- כי הוא בטח גרוע אם אהבתי אותו? - לא, לא.
אני רק רוצה לדעת, אתה יודע,
- מה אתה חושב עליו. - מה זה? פסיכומטרי?
- לא. אימא שלך רק רוצה ל... - נתראה.
- אני אתקשר אליכם במהלך השבוע. - אתה מוכן פשוט לומר לי?
אלוהים. היא מתה!
זה גם היה די מספק. הגיע לה. היא הייתה כלבה אנוכית.
הוא לא עלייך.
תחזור, ניקולס.
- אימא, תסתכלי עליי. - ניקולס, אל תתרחק.
תספור איתי.
- שלוש, שתיים, אחת. - שלוש, שתיים, אחת, קפוץ.
שלוש, שתיים, אחת, קפוץ.
תראי אותי, אימא.
ניקולס, אל תתרחק.
לא תתפסי אותי.
מבוסס על הרומן מאת רנה נייט -
שאנטי שאנטי שאנטי -
תרגום: גלעד וייס