Ne, počkej.
Neudělej se. Počkej.
Ne, počkej.
Ne, počkej. Ne.
Ne, počkej. Počkej.
Ještě se neudělej.
Počkej.
- Ty honibrku. - Promiň.
Omlouvám se.
Ty jsi fakt honibrk.
- Promiň. - Chlap, co si furt honí.
Promiň.
- To ten vlak. V něm jsem to dělal prvně. - Já asi prcám, kdykoli jedu Piccadilly.
- Fakt? - Jo.
Trasa z Oxford Circus do Bond Street mě děsně rajcuje.
- Fakt? - Jo.
Ti kravaťáci?
Ježíši. Ti kravaťáci. A ti zasraní, debilní turisti.
- Bože, ti turisti, no jasně. - A ty lepkavý podlahy.
Ty jsi taková coura.
Jo.
Jízdenky.
Dej mi... Kurva. Dej mi tu...
- Jonathane. Jonathane! - Přestaň. Nech toho.
Do hajzlu.
Do prdele.
Ty vole... To snad... Furt mi civěl na kozy
- a tys stahoval deku. - Já hledal ty blbý lístky.
- No a co. Kurva. - Ale kozy máš fakt úžasný.
To teda mám, ale nejsou pro každýho.
- Proč ne? To je sobecký. - Honibrku.
Pozor na příběh a formu.
Jejich moc nás může přiblížit pravdě,
ale stejně tak to může být zbraň s ohromným potenciálem manipulace.
Za více než dvacetiletou kariéru
se příjemkyně této ceny
popasovala s příběhy a formou, které nás odvádějí od skrytých pravd,
uchopila nejpalčivější problémy dneška
a poskytla nám nekompromisní pohled na subjekty v syrové podobě.
Tato pozoruhodná dokumentaristka prolomila hradbu,
která dlouho chránila významné instituce
s jejich často charismatickými pachateli.
Ale pozor, dámy a pánové,
Catherine při odhalování subjektů ukazuje, že námi mohou manipulovat
jen díky našim hluboce zakořeněným představám a soudům, které činíme.
A tímto způsobem Catherine odkrývá cosi problematičtějšího a hlubšího.
Naši vlastní spoluvinu na některých z toxičtějších sociálních hříchů dneška.
Nyní je mi tedy potěšením
předat letošní cenu RTS za mimořádný přínos televizní novinařině
nositelce pravdy...
- Dobrý? - Jo.
...ženě, která je nám všem inspirací, Catherine Ravenscroftové.
KRÁLOVSKÁ TELEVIZNÍ SPOLEČNOST
Moc mě mrzelo, co se stalo. Vážně.
Koneckonců byl ještě dítě.
Ale byl jsem vyčerpaný.
Vyčerpaný z učení.
Z téměř padesátiletého opakování stejných hodin.
Ale ze všeho nejvíc
mě vyčerpávalo snášet záludné chování rozmazlených, sebestředných spratků.
Pane Brigstocku?
Ano?
Pan Banks si váš žádá v ředitelně.
- Teď? - Prosím.
Pět a půl tisíce stupňů Celsia. Tak. A vnější jádro...
Nepřekvapilo, když si mě Justin zavolal.
Pane Banksi.
Čekal jsem to.
Akorát dřív.
Pane Brigstocku.
Posaďte se.
Pane Brigstocku, toto je paní Pembertonová, matka Tristana.
Ano. Paní Pembertonová, těší mě.
Pane Brigstocku, paní Pembertonová je vážně znepokojena
vašimi poznámkami ke slohové práci mladého Tristana.
Zopakovala byste, co jste mi říkala?
Děkuji, Justine. Zopakuji. Jsem ráda,
že jste to nazval vážným znepokojením, protože to přesně tak je.
Jsem vážně znepokojena tím, co jste napsal o mém synovi.
Těžko věřit, že kdysi dávno
jsem byl několik let po sobě zvolen nejoblíbenějším učitelem roku.
Ale to už bylo před mnoha lety.
To jsem byl ještě zapálený. Měl jsem zájem.
Měl jsem odejít tehdy,
když mi ještě zbývala aspoň špetka vůle podněcovat myšlení mladých lidí.
- ...že píše... - Paní Pembertonová.
Pane Brigstocku, mohl byste se prostě omluvit,
uděláme za tím tlustou čáru a půjdeme dál.
Stojím si za svým původním hodnocením.
Pardon?
Já vím. Odložíme to.
Ne, Jonathane. Chci jet dneska.
Je krásný den. Pojedeme dneska... Sakra. Já si zapomněla kalhotky.
- Zapomínáš si je pořád. - Hej! Co to děláš?
- Hej! - Nemůžeš si pomoct.
- Vrať je! - Sakra. Ty jo!
Dobrý? Jseš v pohodě?
- Ne. - Určitě?
- Pořád mám tvý kalhotky. - Hej!
Můj bože. To mě poser. To je nádhera.
Kam vyrazíme?
Směrem ke Campo Santa Margherita.
- Najdeme levný hotel. - Poplaveme nebo pojedeme metrem?
Ty můžeš. Ale já si vezmu to... Říkají tomu vaporetto.
Asi něco jako jejich metro.
- Je tam. - Jo.
Počkej. Moment.
- Chceš udělat fotku. - To chci.
- Pojď. - Bezva.
Rajcujou tě i čluny?
Děláš si srandu? Jasně, kvůli námořníkům.
- Couro. - Honibrku.
Vidíš, nebylo to hrozný. Naopak báječný.
- Skleničku před spaním? - Jasně. Proč ne?
Před odchodem jsem nejspíš omylem otevřel láhev Latour ’82.
Roberte.
Spletl jsem si ji.
- Nechtěný omyl. - Ale to jsi neměl, lásko.
Tohle není zase tak výjimečná příležitost.
- Není výjime... Neboj... - To víno miluješ.
Zbyly dvě, až vyhraješ...
Víno je Robertova vášeň, zejména kvalitní Bordeaux.
Chytlo ho to v posledních letech.
Ty stěží poznáš rozdíl mezi červeným a bílým vínem,
ale těší tě sdílet s manželem jeho radost.
On by to nepřiznal,
ale část té radosti spočívá i v tom, že si to může dovolit.
Po všem tom levném šampaňském bych nepoznala, ani kdybys mi dal ocet.
No, jestli se má žena neumí rozmazlovat, což neumí, pak ta povinnost připadá mně.
Do očí.
Na nositelku pravdy,
na osobu, která mě inspiruje každý den.
Dík, drahý. Hlupáčku.
- Lahodné. Co je to? Kořeněná chuť? - Znamenité.
Santalové dřevo.
Černý rybíz.
Banán.
A ještě tyhle.
To bude všechno?
Ano.
Sedm sukní.
Ty byly mé ženy.
To je mi líto. Zemřela nedávno?
Sedm kabelek.
- Před devíti lety. - Deset šátků.
Jeden klobouk.
Ty boty taky.
- Ano. A boty. - Jistě.
Tak.
Měla drobné nožky.
Velikost 35.
Takže to je osm párů bot a jeden pár bačkor.
A bylo to.
Nancyin život zredukovaný na seznam položek.
RUKAVICE, BOTY, BAČKORY, PONOŽKY
Děkuju.
V tomhle jsou moli.
Oblečení s moly si vzít nemůžeme, ale rádi ho za vás zlikvidujeme.
- Ano. Děkuji. - Odneste to.
Ne, počkat.
Tohle byl manželčin oblíbený svetřík.
Chápu. Děkuji, pane Brigstocku. Je to od vás moc laskavé.
Nancy si ten svetřík brávala uprostřed noci,
když vstávala, aby nakojila Jonathana.
Nikdy mě nenechala pomáhat.
Vezmeme si to nahoru?
Jo. Přijdu hned. Jen zkontroluju poštu.
Ale právě jsi dokončila projekt.
Já vím. Znáš mě.
No tak, je to Latour.
- Vychutnáme si ho. - Jsem jen zvědavá, co přijde dalšího.
Něco, co dočista změní svět.
- Bude na tebe čekat, tak jako já. - Děkuju ti za dnešní večer.
Vždy ti rád dělám doprovod.
DOKONALÝ CIZINEC E. J. PRESTON
VĚNOVÁNO MÉMU SYNU JONATHANOVI
VYLOUČENÍ ODPOVĚDNOSTI
JAKÁKOLI PODOBNOST S OSOBAMI ŽIJÍCÍMI ČI NEŽIJÍCÍMI NENÍ NÁHODNÁ.
Ano.
Zůstaň tam.
- Nádhera! - Tak foť.
Tak se nehýbej.
- Chceš vidět mý kalhotky? - Ukaž.
- A teď vyval kozy. - Ne. Nech toho.
- Vyfotíme se spolu. - Hej. Ne, ne.
Neměl by u toho zpívat?
Santa Lucia, Santa Lucia...
Až budeme pod Mostem vzdechů, musíš mě políbit, jako ve Střípcích lásky.
Ten film jsem neviděl.
Musíš mě políbit, aby naše láska trvala navždy.
Lepší dotaz. Už jsi někdy pod mostem prcala?
- No jasně že jo. Pod Battersea. - Ne.
Počkej, taky pod Waterloo Bridge.
Impozantní.
- Ano. To jsem. Honibrku. - Couro.
Počkat, proč se obracíme?
Proč se obracíme?
- Kámo, to ne. Chceme k tomu mostu. - Ne, ne. Finito.
- Jo, k Mostu těch... - Ne, ne.
- No tak. Je tamhle. Prosím. - Dejte mi 40 eur.
- Čtyřicet? - Co?
- Zaplatili jsme 50. - Tak obracím.
- To platit nebudu. - Ne.
- Vystupte. - Ani hovno.
Hej. Prosím, přestaň. Hej.
Honibrku.
- Drahá, jsi v pořádku? - Jo, jsem v pořádku. Úplně.
Nejspíš jsem toho jen vypila moc.
- Určitě? - Ano, jistě. Jdi zase spát.
Nic mi není.
Tuhle tvář už jsi viděla.
Doufala jsi, že ji znovu nespatříš.
Tvá maska spadla.
Čekal jsem fotky z dovolené.
Těšil jsem se i na ty z naší dovolené v Cornwallu.
Očekával jsem fotky, které znám,
ale ne, tyhle fotografie jsem ještě nikdy neviděl.
Tu ženu jsem znal.
Její jméno jsem znal léta.
Ale až do té doby jsem si myslel, že byla jen svědkyní konce mého života.
- Hej. Jsi v pořádku? - Musím zpátky do Londýna.
Cože? Proč?
Rosie.
Máminu sestru srazil náklaďák.
- Ty vole. - Jo.
- Jela na kole. Jezdívá na něm. - Jo.
- Ten řidič ji neviděl. - Je v pořádku?
Ne, ten náklaďák ji rozdrtil. Umřela.
To je mi líto. To mě moc mrzí.
Byla pro mě...
Byla pro mě jako starší sestra.
Za ní jsem šla, když jsem to poprvé dostala.
Máma v telefonu jen vzlykala. Rosie byla její mladší sestřička.
- To je tak příšerný. - Já vím. Pojď sem.
Je mi to líto.
Je mi to strašně líto.
Po Jonathanově smrti
trávila Nancy většinu času zamčená v synově pokoji mezi jeho věcmi.
Vyzdobila ho jako svatyni.
Až se tam jednoho dne úplně nastěhovala
a vycházela se jen najíst.
Zprvu mě pouštěla dovnitř,
ale jednoho dne mě požádala, ať už tam nechodím.
Slyšel jsem akorát zvuk psacího stroje.
Nikdy jsem nezjistil, co to psala.
Ponechal jsem ten pokoj tak, jak byl, když umřela.
Zamkla horní šuplík a já ho nechtěl otevřít silou.
Říkal jsem si, že musím respektovat její soukromí.
Teď už chápu, proč jsem ho neotevřel dřív.
Neotevřel jsem ho, protože jsem se bál, co v něm najdu.
Nancy potají napsala knihu a já věděl, že si ji musím přečíst...
DOKONALÝ CIZINEC 18. ZÁŘÍ 2011
...i když jsem se obával, že mě slova na těch stránkách mohou zlomit.
VĚNOVÁNO MÉMU SYNU JONATHANOVI
Co děláš? Catherine? Catherine! Polož to! Catherine. Polož...
Je o mně.
Proč tu knihu pálíš?
Někdo mi ji poslal a já myslím, že mě trestá.
- Trestá? - Prokrista.
- Bože. Trestá mě. - To už jsi říkala.
- Kdo tě trestá? - Já nevím. Nevím.
- Ten, kdo ji poslal. - Jak tě trestá, drahá?
Prokrista. Já umřu.
- Umřu. - Vyhrožuje ti někdo?
Catherine, proč by ti někdo chtěl ublížit?
- Catherine! - Kvůli tomu, co se stalo před lety.
Co? Co se ti stalo?
- Jde o některý tvůj film? - Ne.
Jestli je to vážné, půjdeme na policii.
- Catherine. - O to nejde.
- Proč myslíš, že je o tobě? - Ježíši. Já se v ní poznávám.
- No a je tam tvoje jméno? - Ne. Jméno ne, ale je tam můj popis.
Jaký popis? Běloška? Blondýnka?
- Krásná, skvělá, úspěšná? - Přestaň.
Ne, jsem odporná.
Nejsem nic z toho. A kvůli něčemu v té knize se zase nenávidím.
Proč by ses nenáviděla? Neublížíš ani mouše.
- Jsi dobrý člověk. - Jsem?
Jistěže jsi, zlatíčko.
- Jsi svatá. - Ne, nevím, jestli jsem dobrý člověk.
Robbie, nejsem dobrá manželka a myslím, že jsem hrozná matka.
To je nesmysl.
Nedokážu se sebou žít. S Nickem jsme se odcizili.
- Nemysli si hned, že tě někdo zavraždí. - Ne. Prosím.
Prosím, poslouchej. Promiň.
Je prostě tolik věcí, co jsem ti měla říct.
Které opravdu chci, abys věděl,
ale zkrátka netuším, jak ti je říct.
Nevím, kde začít.
Tím, co se stalo mezi mnou a Nickem. Co jsem udělala.
- Já to vím. Vím všechno. - Já...
- Víš to? - Ano.
Vím, že to mezi tebou a Nickem nebylo vždy jednoduché, ale on tě miluje.
Moc tě miluje, to přece víš.
- Vím. Nejde o to... - Ne, z toho, že si s ním tak rozumím,
nemůžeš vyvozovat, že tě nezbožňuje.
Zbožňuje.
Ta kniha něco rozvířila, že jo?
- O čem je? O vině? - Jo.
Nemáš za co pociťovat vinu, Cath.
Nickovi je 25 let.
Má nejvyšší čas začít bydlet sám.
Učinila jsi naprosto správné rozhodnutí.
- To nevím. - Ano, je to tak
a omlouvám se, že jsem byl proti, jo?
Když to nevyjde, hned se přistěhuje zpět.
Posaď se. Tak jo.
Máš právo žít. Máš právo žít.
Ano, bylas tak trochu vzdálená a odtažitá,
ale našemu synovi jsi šla skvělým příkladem.
A je načase, abys z něj udělala nezávislého dospělého.
Tak se přestaň trýznit, prosím.
Slib mi to.
Pomůžeš mi?
No ovšem. Můžeš mi říct cokoli a já přísahám, že tě nikdy nebudu soudit.
To přece víš, ne?
Má k tobě blíž než kdo jiný.
A přesto se ti ho celé ty roky daří držet v nevědomosti.
A teď se samotné udržování tajemství
stalo téměř závažnějším než to vlastní tajemství.
Pochopím, když nebudeš mít čas, ale zavolám ti a zkontroluju tě. Jo?
Tak a je to.
Děkuju.
Dej vědět, jak to jde.
Bude to děsný. Máma asi bude mít nervy nadranc.
Počkej.
Řekni „sýr".
- Už musím jít. - Čau.
Tak čau.
- Miluju tě. - I já tebe.
- Můžeš si honit při pomyšlení na mě. - Ale co ty?
Oprcám někoho na Piccadilly Line.
Čau.
- Couro. - Honibrku.
Tady.
Na zdraví.
Četl jsem to.
Ano. Měl jsem velkou radost, když jsi řekl, že jsi napsal román,
a ohromilo mě, jak jsi ho napsal rychle, člověče.
- Co na něj říkáš? - Je to dobrý. Moc dobrý.
Člověče, myslím, že bys to měl vydat.
Jseš moc laskavej,
ale nemyslím si, že ta moje knížečka může zaujmout nějakýho profesionála.
Člověče, vydej ji on-line,
vyrob sto výtisků, které prodáš sám komplet přes internet.
- Uvidíš, jak to půjde. - Ani nevím, jak začít.
Můžu ti pomoct.
Jak?
Nevytěžuje tě provozování školy?
Já končím, kamaráde.
- Kdy? - Teď.
Oni tě vyhazujou? Kvůli mně?
Ne. Ne.
Je to kvůli mně.
Kvůli tomu, že jsem starej.
Jsme starý.
Takže mám trochu času a věřím v tebe.
Děkuju, Justine.
Opravdu ti to přijde tak dobrý?
No fakt jo, člověče. Opravdu.
Došlo mi, že Nancy chtěla, abych její rukopis našel,
stejně jako chtěla, abych našel ty fotky.
Věděl jsem, proč ta kniha musela být napsaná,
a neměl jsem pochyb o tom, komu byla určená.
Jaký názor sis udělal na ni?
Myslíš, že dostala, co si zasloužila?
Byla to manipulativní kráva
a zřejmě se chopila šance z toho vyváznout, ne?
Ano, ale neodpověděl jsi na otázku.
Zasloužila si to?
No, když k tomu došlo, nemrzelo mě to.
Takže nejspíš jo. Zasloužila si to.
V reálném životě bych ji zničil já,
ale nejdřív musela trpět, jako jsme trpěli já a Nancy.
Na Dokonalého cizince.
Jaký je ten byt?
- Fajn. - Bezva.
- Spolubydlící jsou v pohodě? - Kapku mimoni.
To jako všichni?
Všichni jsou to studenti.
Aha, takže čtou, jo?
Jasně.
No jsou to studenti.
Jo.
Práce tě ale pořád baví?
Jo, je v pohodě.
Tohle si vezmu.
Nicholas pracuje v obchoďáku v elektru.
Zrovna tohle jste si s Robertem pro syna nepředstavovali,
ale těší vás, že pracuje. Byly totiž doby, kdy jste si nedovedli představit,
že by se někdy dokázal věnovat jakémukoli zaměstnání.
A Sandy?
Pamatuješ, že jo?
Jak jsi nedokázal usnout, aniž bys ho objímal?
- Sandy. - Ježíš...
Snad chápeš, ne?
- Nicholasi. - Co?
No tak. Prosím.
- To nesmíš. - Promiň. Chci, abys chápal to stěhování.
Už jsme tak velký byt nepotřebovali.
Ne? A ty musíš být nezávislý.
Nechceš snad být nezávislý?
Jistěže jsme tady,
kdybys měl nějaké zásadní potíže, ale já prostě...
Je čas, Nicku.
Jo? Že ano?
Jestli si tohle chceš namlouvat.
Nicku! Pojď, začíná zápas!
Jdi na to. No tak, doklepni to.
- Jeď. - Jeď.
Jó!
Nevytvořila sis s Nicholasem takové pouto jako Robert.
A to tě zraňuje.
Ahoj.
Odkud jste?
Mluvíte anglicky?
Ciao. Jak se vede?
POZDRAV Z PISY
Milá mami...
ITÁLIE
...Benátky i Florencie jsou opravdu tak kouzelné, jak jsi říkala.
Ale trosky už mě nudí, tak mířím na pláž.
Jo a dík za ten Nikon, cos mi dala.
Dělám mraky fotek.
S láskou Jonathan.
PS, jsem teď sám. Sasha se musela vrátit do Londýna.
Vánoce přešly rychle. Pro mě byly samotářské.
Musel jsem čekat až do konce ledna na své opravdové Vánoce,
které měly předznamenat nový začátek.
Ano.
Justine.
Dobrý odpoledne, člověče. Promiň, že jsem nezavolal.
- Ne, ne. Vidím tě rád. Jsi tu vítán. - Chtěl jsem tě překvapit.
Věděl jsem, že je budeš chtít vidět tak říkajíc čerstvé z trouby.
Nechápu, proč chceš používat pseudonym, no ale co už.
Povedla se, co říkáš?
- Je úžasná. - To jsem rád, že se ti líbí.
Jo a ten tvůj nápad použít tuhle fotku?
Ten byl fakt výborný.
Je dokonalá.
Ale já ti nic nenabídl.
Dám vařit vodu. Pořádně silný čaj?
Ano, prosím. S troškou mléka, bez cukru.
Bavil jsem se s Tommym, absolventem, kterého jsem učil,
jestli by k té knize mohl vytvořit webovou stránku,
ať můžeme vyřizovat on-line objednávky.
Výborně.
Říkal, že bude hotov za pád dní.
Už tedy zbývá jen založit účet PayPal
a rozběhne se to, kamaráde.
Jo, taky jsem uvažoval
o nějaké soutěži pro staré, nevydávané spisovatele.
Pak je prostě vydáme.
Chudák Justin.
Snil o budoucích obchodech a o tom, jak se stane nezávislým nakladatelem.
Kdyby jen věděl, že mě vůbec nebere čekat na on-line objednávky.
...vážně je to důležité...
Chtěl jsem zasáhnout jen jedinou čtenářku.
Ta kniha by ji vyslídila v jejím úkrytu
a vyhnala ji na veřejnost.
- Jdu ven. - Jo. Nezapomeň tu prádlo.
Ještě je trochu vlhký. Promiň, zlatíčko.
- Jsou tu zbytky. - To jsem četl. Pěkný.
- Četls to? - Jo, je to dobrý.
Přečetl jsi to celý?
Jo, dočetl jsem to. Víš, já čtu.
- Tak jsem to nemyslela... - No tak, Nicku. Obdivujeme tě.
Poslal jsi mi ji ty?
Ne.
- Určitě? - Ano, svoji mám v bytě.
Tak jak to, žes ji četl?
- No... - Catherine.
Ne, chci jen říct, že je to zvláštní náhoda.
- Někdo neznámý mi ji poslal... - Byl to dárek.
Dárek?
- Jo. - Od koho?
Od vděčného zákazníka. Nechal mi ji u pokladny.
- To je super. Že ano, Catherine? - Jo. Jo. No a kdo to byl?
- Vděčný zákazník. - Nevím.
Každý den vidím milion zákazníků.
- Já vím. - Tak o co jde?
- Co na tom záleží? - Nezáleží.
V pohodě. Omlouvám se.
Takže... Líbila se ti?
- Jo. - Jo, fajn.
- Proč? - Proč?
- To se mi může líbit jen škvár? - Ne. Chci jen vědět,
- co si o ní myslíš. - Jsem snad u výslechu?
- Ne. Máma jen chce... - Nashle.
- V týdnu brnknu. - Tak řekl bys mi to?
Kriste. Ona umře!
Líbilo se mi to. Zasloužila si to. Byla to sobecká kráva.
Není to o tobě.
Vrať se, Nicholasi.
- Mami, koukni na mě. - Nicholasi, drž se u mě.
- Počítáme. Tři, dva, jedna. - Tři, dva, jedna, skok.
Tři, dva, jedna, skok.
Koukej na mě, mami.
Nicholasi, pojď blíž.
Mě nechytíš.
AUTORKA ROMÁNOVÉ PŘEDLOHY
ŠÁNTI ŠÁNTI ŠÁNTI
Překlad titulků: Jiří Sailer