Задръж.
Не свършвай още.
Чакай.
Задръж, недей.
Не свършвай.
Не свършвай, чакай.
Чакай.
- Чекиджия! - Извинявай, съжалявам.
Сериозно ти казвам, онанист си, лъскаш бастуна.
Извинявай де, просто никога не съм го правил във влак.
- Пък аз редовно се чукам в метрото. - Сериозно?
Да, между "Оксфорд Съркъс" и "Бонд Стрийт" се разгонвам.
- Така ли правиш? - Да.
- С чиновниците ли? - Налитам и на туристите.
- Къде без тях. - На мръсния под.
Мръсница.
Билетите.
Дай ми това.
- Джонатан! - Спри.
Мамка му.
По дяволите!
Ужас! Той ми зяпаше циците.
- А ти дърпаше одеялото! - За да взема билетите!
- Не ми пука! Ама че си! - Имаш яки цици.
Знам, но не ги развявам пред всеки.
- Много си стисната. - Мухльо.
Съдържанието и формата
имат силата да ни доближат до истината,
но могат да бъдат и силно оръжие за манипулация.
Връчваме тази награда на журналист, който от близо двайсет години
прави истината достояние на обществото
и адресира едни от най-тежките проблеми в съвремието ни.
Тя ни представя истинската им същност по неподправен начин.
Тази невероятна разследваща журналистка повдига завесата,
зад която дълго са се крили значими институции
и техните често обаятелни престъпници.
Но, дами и господа, внимавайте.
Докато разработва темите си,
Катрин доказва, че те успяват да ни заблудят
само заради вкоренените ни убеждения и личната ни преценка.
По този начин Катрин разкрива нещо по-проблематично и дълбоко:
собственото ни съучастничество в някои от днешните социални прегрешения.
За мен е удоволствие
да връча тазгодишната награда за принос в телевизионната журналистика
на един светъл лъч, на една будителка - Катрин Рейвънскрофт.
Съжалявах дълбоко за случката, то е ясно.
В крайна сметка той беше само дете.
Но бях уморен - от учителската професия,
от това да повтарям едни и същи уроци от близо 50 години.
Но преди всичко
ме изморяваше лошото поведение на разглезените и надути келеши.
- Господин Бригсток? - Да?
Господин Банкс ви вика в кабинета си.
- Сега ли? - Да.
Не се учудих, че Джъстин ме вика. Очаквах го.
Той даже се забави.
Господин Бригсток, седнете, моля.
Това е госпожа Пембъртън, майката на Тристан.
Драго ми е да се запознаем, госпожо.
Госпожа Пембъртън е силно обезпокоена
от рецензията ви на есето на младия Тристан.
Госпожо Пембъртън, разкажете ни отново.
Благодаря, Джъстин, и се радвам,
че подхождаш сериозно към проблема, защото не е за подценяване.
Силно ме обезпокоиха нещата, които сте написали за сина ми.
Не е за вярване,
че едно време няколко поредни години бях "Учител на годината".
Но това беше преди години, когато бях всеотдаен и ме беше грижа.
Да се бях пенсионирал още тогава, докато разпалвах умовете на младежта.
Госпожо Пембъртън.
Господин Бригсток, бихте ли се извинили, за да приключим с тази дискусия?
Заставам зад първоначалната си оценка.
Моля?
- Да го оставим за друг път. - Не, искам днес, Джонатан.
Денят е прекрасен, ще идем... Забравих си гащите.
- Навик ти е. - Какво правиш?
- Спри! - Май ти харесва.
- Върни ми ги. - По дяволите!
Добре ли си?
- Не. - Наистина ли?
Още са в мен.
Леле! Егати якото, жестоко е. Накъде сега?
Хайде към "Кампо Санта Маргарита".
- Там ще има евтини хотели. - Ще плуваме ли дотам?
Ти си търси метро, аз ще взема "вапорето".
- Тукашния транспорт. - Добре, хайде.
Не бързай.
- Искаш да снимаш. - Да.
- Супер. - Идвай.
- И лодките те възбуждат, а? - Ами да! Заради моряците.
- Мръсница. - Чекиджия.
Хич не беше лошо. Даже беше прекрасно.
- Питие преди лягане? - Да, може.
Май по погрешка съм отворил "Шато Латур", реколта '82.
Робърт!
- Взех го за сок от касис. - Нямаше нужда, скъпи.
Случаят не е толкова специален.
- Как да не е? - Обожаваш това вино.
Имаме още две бутилки.
Робърт се запали по виното, най-вече по хубавото бордо.
Това е хобито му в последно време.
Почти не правиш разлика между червеното и бялото вино,
но е приятно да споделяш хобито на съпруга си.
Той не би си признал, но част от насладата е в това, че виното е по джоба му.
След евтиното шампанско и оцет да ми пробуташ, няма да забележа.
Ако съпругата ми не се поглези сама, тогава аз ще се заема със задачата.
Погледни ме.
За моята пътеводна светлина, жената, която ми вдъхва сили всеки ден.
Благодаря, скъпи.
Прекрасно е. Подправки ли долавям?
Сандалово дърво.
Касис.
Банан.
И тези.
- Това ли е всичко? - Да.
Седем поли.
Бяха на жена ми.
- Съболезнования. Наскоро ли е починала? - Преди девет години.
Една шапка.
И обувките.
- Да, и тях. - Добре.
Тя имаше малко ходило.
Номер 35,5.
Осем чифта обувки и един чифт пантофи.
И това беше.
Животът на Нанси, сведен до списък с вещи.
Благодаря.
Тези са проядени от молци.
Не приемаме прокъсани дрехи, но ще ги изхвърлим вместо вас.
- Добре, благодаря. - Отнесете ги.
Не, само момент.
Това беше любимата жилетка на жена ми.
Разбирам. Благодаря, господин Бригсток, много мило от ваша страна.
Нанси намяташе жилетката посред нощ,
когато ставаше да храни Джонатан.
Не ми даваше да й помагам.
Да си допием горе?
Да, ей сега идвам, само да проверя пощата.
- Стига, тъкмо приключи един проект. - Да, но знаеш ме каква съм.
Ела да се насладим на виното.
Просто съм любопитна какво следва оттук нататък.
Нещо значимо за света.
- Ще те чакам с виното горе. - Благодаря ти за тази вечер.
Обичам да те придружавам.
СЛУЧАЕН НЕПОЗНАТ Е. ДЖ. ПРЕСТЪН
НА СИНА МИ ДЖОНАТАН
ВСЯКА ПРИЛИКА С ДЕЙСТВИТЕЛНИ ЛИЦА, ЖИВИ ИЛИ МЪРТВИ, НЕ Е СЛУЧАЙНА.
Стой там.
- Красота! - Снимай де.
Не мърдай.
- Да ти покажа гащите си? - Давай.
- Покажи циците. - Гледай си работата!
Да се снимаме заедно.
Той не трябва ли да пее, докато гребе?
Под Моста на въздишките да ме целунеш като в "Малък романс".
Не съм гледал този филм.
Трябва да ме целунеш, за да е вечна любовта ни.
По-интересното е чукала ли си се под мост.
- Много ясно. Под "Батърси". - Да бе!
- Момент, също и под "Уотърлу". - Голяма работа си.
- Такава съм. Чекиджия! - Мръсница.
Защо завиваме?
- Приятелю, искаме под моста. - Не, край.
- Стига де, ей там е, моля те. - Още 40 евро.
Четиридесет? Платихме ти 50! Ще видиш пари през крив макарон!
- Слизайте. - Как пък не!
Полека де. Спри вече!
Тъпак!
- Скъпа, добре ли си? - Да, нищо ми няма.
Май прекалих с виното, скъпи.
- Сигурна ли си? - Да, лягай си. Добре съм.
Виждала си това лице преди. Надяваше се повече да не го зърнеш.
Маската ти падна.
Мислех, че снимките са от почивки.
Даже се надявах да има и от ваканцията ни в Корнуол.
Очаквах да видя познати образи,
но не - за пръв път виждах тези снимки.
Познавах тази жена. Открай време знаех името й.
Но до онзи момент мислех, че е само невинен наблюдател на смъртта в живота ми.
- Добре ли си? - Трябва да се върна в Лондон.
Защо?
Роузи, сестрата на мама, е била блъсната от камион.
Ужас.
Карала колелото си, а камионът не я видял.
- Тя ще се оправи ли? - Не, прегазена е, мъртва е.
Това е ужасно, много съжалявам.
Тя ми беше като по-голяма сестра.
На нея споделих за първия си цикъл.
Мама плачеше по телефона. Роузи беше малката й сестра.
- Това е ужасно. - Знам, ела да те гушна.
Съжалявам.
Страшно съжалявам.
След смъртта на сина ни
Нанси се заключваше в стаята му и прекарваше много време сред вещите му.
Украсяваше я като някакъв храм.
А един ден напълно се пренесе там и излизаше само да яде.
Отначало ме пускаше, но един ден ме помоли повече да не идвам.
Чувах само тракането на пишещата й машина.
Не можех да разбера какво пише.
След смъртта й не бях пипал нищо в стаята.
Тя беше заключила горното чекмедже, но не исках да го разбивам
от уважение към личното й пространство.
Сега разбирам защо не го бях отварял.
Страхувах се какво ще намеря вътре.
Нанси беше написала тайно книга и се чувствах длъжен да я прочета.
СЛУЧАЕН НЕПОЗНАТ 18 СЕПТЕМВРИ 2011 Г.
Макар да се боях, че думите в нея може да ме съкрушат.
НА СИНА МИ ДЖОНАТАН.
Какво правиш, Катрин? Остави това!
- За мен е. - Защо гориш книгата?
Беше ми изпратена и според мен някой ме наказва.
- Наказва те? - О, боже.
- Боже, наказват ме. - Повтаряш се.
- Кой те наказва? - Откъде да знам!
- Онзи, който ми я е пратил. - Как те наказва?
- Боже, ще умра. - Да не те заплашва някой?
Катрин, защо някой ще те наказва?
- Заради нещо, случило се отдавна. - С теб ли?
- Заради твой филм ли? - Не.
- Ако е така, да се обадим в полицията. - Не, нещо друго става.
- Защо реши, че е за теб? - Разпознавам себе си.
- Назовават ли те по име? - Не, но ме описват.
Как те описват? Бяла, руса, красива, преуспяла?
Ужасна съм, не съм никое от изброените.
Книгата ме накара отново да се погнуся от себе си.
Защо? Та ти и муха не би убила.
- Добър човек си. - Нима?
- Разбира се, мила. Ти си светица. - Не, не съм добър човек.
Роби, не съм добра съпруга и мисля, че съм ужасна майка.
Пълни глупости.
Не мога да се понасям. С Ник сме се отчуждили.
- Никой не ти мисли злото. - Стига, скъпи.
Моля те, изслушай ме. Съжалявам.
Просто има толкова неща, които трябваше да ти кажа.
Наистина искам да ги знаеш,
но не намирам думи, с които да ги опиша.
Не знам откъде да започна,
как да ти кажа какво стана с мен и Ник и какво сторих.
Всичко знам.
- Така ли? - Да.
Ник винаги е общувал трудно с теб, но те обича.
- Той много те обича, знаеш го. - Да, но има нещо друго.
Само защото аз общувам с него по-лесно,
не значи, че не те обожава, напротив.
Тази книга отключи нещо, нали?
- За какво е? За вината ли? - Да.
Няма за какво да се чувстваш виновна, Кат.
Ник е на 25 години. Време му е да заживее самостоятелно.
Ти взе правилното решение.
- Не съм сигурна. - Така е.
Съжалявам, че се противих на идеята.
Ако не се приспособи, ще се върне при нас. Седни сега.
И ти си човек, имаш право да си поживееш.
Напоследък си разсеяна и дистанцирана,
но си удивителен пример за нашия син.
Остави го вече да се превърне в самостоятелен човек.
Спри да се самобичуваш.
Обещай ми.
- Ще ми помогнеш ли? - Да.
Можеш да ми споделиш всичко, обещавам да не те съдя.
Знаеш го, нали?
Той ти е най-близкият човек,
но въпреки това си го държала в неведение през всичките тези години.
И сега опазването на тайната
е едва ли не по-жизненоважно от самата тайна.
Дори да си заета, ще ти се обаждам да те проверявам.
Е, това е.
- Благодаря ти. - Дръж ме в течение.
Ще е ужасно, мама ще се поболее от мъка.
Чакай.
Усмихни се.
- Трябва да вървя. Чао. - Чао.
- Обичам те. - И аз - теб.
- Мисли за мен, като мастурбираш. - А ти?
Ще изчукам някого в метрото.
Чао.
- Мръсница. - Чекиджия.
Насам.
Наздраве.
Прочетох го.
Зарадвах се, когато каза, че си написал роман,
и съм впечатлен колко бързо си го спретнал, друже.
- Как ти се стори? - Много е добър.
Друже, трябва да го публикуваш.
Много мило,
но не мисля, че книжлето ми ще представлява интерес за издателство.
Публикувай го онлайн,
отпечатай сто копия, които сам можеш да продадеш в интернет.
- Виж как ще върви. - Не знам как да започна.
Мога да ти помогна.
Как точно? Не си ли зает с управлението на училище?
Ще се пенсионирам, приятелю.
- Кога? - Сега.
Уволняват ли те? Заради мен ли?
Не, не.
Заради мен самия.
Защото съм стар.
Стари сме.
И така, разполагам с време и имам вяра в теб.
Благодаря, Джъстин.
Наистина ли мислиш, че струва?
Да, наистина, друже.
Осъзнах, че Нанси е искала да намеря ръкописа й,
също както е искала да намеря снимките.
Знаех защо книгата трябва да се напише
и нямах никакви съмнения за кого се отнасяше.
Какво си помисли за жената?
Получава ли си заслуженото?
Тя беше гадна лъжкиня
и използва сгодния случай да се измъкне безнаказано, нали?
Да, но не ми отговори на въпроса.
Тя заслужи ли си го?
Не изпитах съжаление към нея.
Така че да, май си го заслужи.
Аз бях човекът, който щеше да я съсипе в истинския живот,
но първо исках да страда като мен и Нанси.
- Да пием за "Случаен непознат". - За "Случаен непознат".
Как е апартаментът?
- Бива. - Добре.
- А съквартирантите? - Падат си зубрачи.
Всичките ли?
До един са студенти.
- Значи четат, така ли? Ясно. - Щом са студенти.
- Работата ти харесва, нали? - Не се оплаквам.
Ще взема това.
Никълъс продава електроуреди в голям магазин.
С Робърт не сте си представяли такова бъдеще за сина си,
но и на това сте доволни, защото по едно време имаше опасност
да не се захване сериозно с каквато и да е работа.
А Санди?
Спомняш си го, нали? Не можеше да заспиш, без да го гушнеш.
Санди.
Разбираш, нали?
- Никълъс. - Какво?
Стига.
- Недей! - Искам да поговорим за преместването.
Вече нямахме нужда от толкова голяма къща.
А ти трябва да си самостоятелен.
Не го ли искаш?
Разбира се, ние ще ти помагаме,
ако имаш затруднения.
Но време ти е, Ник.
Нали?
Щом това ще те успокои, мамо.
Ник, идвай! Започва мачът!
Идвай да гледаме.
Хайде.
Никога не си била толкова близка с Никълъс, колкото Робърт.
И това те яде.
Здрасти, откъде сте?
Английски?
Здрасти, как сте?
Скъпа мамо...
Венеция и Флоренция са невероятни, както ми каза.
Но ми втръсна от развалини, затова ще отида на морето.
Благодаря за фотоапарата, който ми подари. Не спирам да снимам.
С обич, Джонатан.
Послепис: Вече съм сам, Саша се върна в Лондон.
Коледа дойде и отмина. Изкарах я сам.
Истинската Коледа за мен настъпи в края на януари,
тогава щях да отбележа новото начало.
Да.
Джъстин.
Добър ден, друже. Извинявай, че не се обадих предварително.
Не, радвам се да те видя.
Исках да те изненадам.
Знаех, че ще искаш да ги видиш още топли, дето се казва.
Недоумявам защо държиш на псевдонима, но се зарибих.
Добре се е получило, нали?
- Невероятно. - Радвам се, че ти харесва.
А идеята ти да използваш тази снимка е наистина чудесна.
Идеална е.
Не ти предложих нищо. Ще кипна вода, искаш ли чай?
Да, моля. С малко мляко, без захар.
Побъбрих с Томи, мой бивш ученик, завърши университета.
Помолих го да направи сайт за книгата,
за да поемаме онлайн поръчките.
Прекрасна идея.
Той ми каза, че ще е готов до няколко дни.
Трябва само да отворим сметка в "Пейпал"
и двамата с теб, приятелю, започваме да приемаме поръчки.
А и друго си мислех -
какво ще кажеш за конкурс за възрастни непубликувани досега автори?
Така ще можем да ги издаваме.
Горкият Джъстин
бленуваше за бъдещи начинания, искаше да стане независим издател.
Да знаеше само, че нямам никакви намерения да чакам онлайн поръчки.
Исках да достигна само до една читателка.
Книгата щеше да я надуши в скривалището й
и да я изкара навън.
- Тръгвам. - Не забравяй прането си.
Още е леко влажно. Извинявай, миличък.
- Остана храна. - Прочетох тази книжка и ми хареса.
- И ти ли си я чел? - Да, интересна е.
- Цялата ли? - Да, докрай. Чета книги, не съм тъп.
- Нямах това... - Стига, Ник, възхищаваме ти се.
- Ти ли ми я прати? - Не.
- Сигурен ли си? - Моята е в апартамента.
- Тогава как така си я чел? - Катрин.
Исках да кажа, че е странно съвпадение.
- Някой ми я прати. - Моята е подарък.
- Подарък? - Да.
От кого?
От доволен клиент. Беше я оставил на щанда.
- Това е страхотно. Нали, Катрин? - Да. Кой е бил?
- Някой, доволен от Ник. - Не знам, всеки ден виждам много хора.
- Знам. - Какво тогава?
- Има ли значение? - Не.
Всичко е наред, съжалявам.
Хареса ти, така ли?
- Да. - Ето.
- Защо? - Щом ми е харесала, значи е тъпа ли?
- Не, чудех се какво ти е мнението. - Изпитваш ли ме?
Не, майка ти само иска...
- Чао, ще се чуем. - Няма ли да ми кажеш?
Аман! Тя умира!
И се изкефих, тя си получи заслуженото, беше егоистка.
Не е за теб.
Върни се, Никълъс.
- Мамо, гледай ме. - Никълъс, не се отдалечавай.
Да броим. Раз, два, три, скок!
Раз, два, три, скок.
Мамо, гледай ме.
Никълъс, ела насам.
Няма да ме хванеш.
ПО РОМАНА НА РЕНЕ НАЙТ
Превод на субтитрите Катина Николова