Camille!
Camille.
Camille!
Teda. To je neuvěřitelná náhoda.
Jsem ubytovaný tady v hotelu.
A celý den jsem přemýšlel…
o našem ranním rozhovoru.
Asi jste nabyla dojmu, že jsem nezdvořák,
protože jsem vám skočil do řeči.
Ale můžu to vysvětlit.
Jestli můžu, má se to tak… Právě jsem se rozvedl a slíbil jsem si…
Ráda si o vašem slibu poslechnu víc. Nechci být nezdvořilá…
- Tak jedete? - Ano.
Ale strašně spěchám. Jdu pozdě na koncert.
Co kdybych jel s vámi? Můžu vám povyprávět cestou.
Pojď dál.
Jsi na motorce?
Klíčky.
Kam se chystáš?
Mám práci. Pochůzky pro Berlína.
Klíčky.
Kam se chystáš?
Získat zpátky kalich.
Takže ty zůstaneš tady a budeš sledovat monitory.
Nikdo není doma, idiote.
Můžou se vrátit.
Jak se chceš ke kalichu dostat?
Až bude kněz na odchodu, nastartuju,
projedu kolem něj, vytrhnu mu kalich a zmizím.
Kapiš?
Kterou rukou ho chytíš? Musíš řídit, brzdit, řadit…
Kalich něco váží. Zase začneš krást kabelky?
Pojedu s tebou a tečka. Navíc na motorce válím.
Jak to vysvětlit?
Slíbil jsem si,
že se budu chvíli držet od žen dál.
Nebudete se zlobit? Potřebovala bych se cestou převléct.
Ani v nejmenším.
Přijel jsem si vychutnat samotu, klid starých mládenců.
Mé srdce si potřebuje odpočinout.
- To zní trochu misogynně. - Vůbec ne.
Ujišťuji vás, že jde spíš o sebeobranu.
Ale po našem posledním setkání jsem si začal říkat,
jestli se netrestám za to, že jsem selhal?
Neupírám si šanci poznat jedinečnou ženu?
Výjimečnou.
Na světě jsou čtyři miliardy žen.
Ale šance potkat takovou, která člověku učaruje, je malá.
Takovou příležitost nesmíme propásnout.
Proto jsem si nedokázal pomoct a rozběhl se za vámi.
A narazil jsem na vás přímo před ho… Smím?
- Ano. - Ano?
A proto jsem tady.
KLUB OPERA
PAPÍROVÝ DŮM BERLÍN
Jeď.
Stůj!
Trestanci.
Taxi!
Teď!
Nechce se pustit!
Seber tu tašku!
Poběž! Kurva!
Uhněte!
Z cesty, kurva!
Roi!
Jeď!
Do prdele!
Bacha, stůl!
Kurva, stůl!
Roi, drž hubu! Sklapni už!
Bacha!
Pozor!
Svatba a pohřeb. Jako v tom filmu.
Garáže.
Když se pohneme, uslyší nás.
Tak uděláme randál.
Sejdeme se na 123. Běž tudy.
Dělej to samý, co já.
- Hej! - Do prdele!
- Dobrý. - A co teď?
Nastartujeme nějakej starej křáp a zmizíme.
Jen nesmí mít alarm. Jako tamten.
Můžeme?
- Kurva! - Nastartuj, sakra!
Alarm zablokoval zapalování.
- Co teď? - Jdou sem.
Vlez si dozadu! Dělej.
Nevěděla jsem, jestli sem zapadneš.
Ale jako bys sem patřil.
To ten motýlek?
Takhle se oblíkám i do supermarketu.
Nevypadáš, že bys tam chodil často.
Spíš mi přijde, že žiješ po hotelích.
Cestuješ po světě. Navštěvuješ muzea.
Popíjíš víno na vinicích.
A vsadím se, že pivo z lahve piješ poprvý.
Je to tak.
Nesnáším pít z lahví, co převáží v kamionech mezi sklady.
Jdou z ruky do ruky, než je dáš do pusy.
Ale tohle chutná božsky.
Na to se napijeme.
Na pivo.
Už jsou pryč?
Nevidím je, ale radši na ně nebudeme čekat.
Zkusíme tamto auto.
Super!
Jeď, ty vole!
Má sekeru! Šlápni na to!
Bacha!
Kurva.
Do prdele.
Jdeme.
Byl to úchvatný večer.
A výjimečný.
Snad si to zopakujeme, až budu příště v Paříži.
Vezmu tě někam, kde ti nalijou do křišťálu.
Tak to aby ses mě zeptala na číslo.
Ale nemám pero.
Sladké sny.
Půjdeme se potápět?
- Myslela jsem, že jsi Cameron. - Kde je? Půjčil jsem jí motorku.
- Teď odešla. - A kde mám motorku?
Netuším. Asi na ní odjela.
Zatím.
Počkej. Neřekneš mi, na co máš ty brejle?
Jsou na virtuální realitu.
Pecka. Hraješ nějakou hru?
Ne. Je to simulace.
Ještě není hotová. Nesahej na to.
- Bacha, jsou křehký. - Programuješ, co vidíš?
- Jo. - Nekecej.
- Chci to zkusit. - Ne.
Neodejdu, dokud mi to nepůjčíš. Klidně se připoutám k posteli.
Pěkně prosím.
Pět vteřin.
To je ale paráda!
Ty vole, tomu říkám výhled.
To moře má ale barvu.
- Zanzibar. - Hustý.
- Proč se nehejbu? - Chybí ti senzory.
Počkej.
Nevím, proč kradeš.
Měla bys pracovat pro NASA. Jsi bedna.
- Co to je? - Detektor pohybu.
Co?
Několik jich musí přijít na břicho a záda.
Beze všeho.
Tak jo.
- Nedrží to. - To bude tím olejem.
Zkus to teď.
Lepší.
- Dobrý. Otoč se, prosím. - Jasně.
Tak fajn.
Hotovo.
- Dobrý? - Jo.
Už to funguje. Hele, mám husí kůži.
Sáhni si.
Vidím. Stojí ti chlupy.
Ty krávo.
Ta holka seš ty?
To by stačilo.
Pět vteřin dávno uplynulo.
Bylas to ty, viď?
Můj avatar.
Díval ses do zrcadla.
Hádám, že je to chyba a že na tom pracuješ,
ale přišlo mi, že ti byly v těch krátkejch šatech
vidět bradavky.
Ty se nikdy nezměníš. Buď mluvíš o chlupech nebo o bradavkách.
Co jsem řekl?
Tak běž. Až se Cameron vrátí, řeknu jí, ať ti zavolá. Měj se.
Promiň. Řekl jsem blbost.
Mám jen jednu otázku. K čemu to je?
Je to alternativní realita.
Ne každej může jet na dovolenou do ráje s kamarády,
který má rád.
Já nevím. Co tě baví? Chodit na diskotéky?
Jsem král tanečního parketu.
Tak bys mohl tancovat v nejlepších klubech světa.
Nasadíš si brýle a jako bys tam byl.
Není to skutečný. Jsi tady v pokoji.
Ale tvůj mozek to tak vnímá.
Tancuješ s lidma, povídáte si, popíjíte.
A tvoje pocity jsou skutečný.
Vytváříš úžasnej svět.
Jsi génius.
- Tak já už vyrazím do krypty. - Dobře.
Kdy jste mi to hodlali říct?
Pověřil nás Berlín. Nemuseli jsme ti říkat nic.
Od včerejška mu voláme, ale nezvedá to.
Jednou v Paříži vylezeš ven a hned to zvoráš.
Nemyslím to, jak ses Polignacovi vloupal do bytu,
ale jak jste táhli kněze deset metrů za motorkou.
A ukradli jste auto uprostřed svatby.
Napadli jste trestance.
Zdemolovali několik aut v garážích. Dvacet…
Spustili jste 26 alarmů.
A pak si sednete do kavárny na kafe a croissant,
jako by se nechumelilo.
Můžeme za to oba.
Ale s těma gorilama nebylo zrovna snadný kalich ukrást.
Výborně. Tak si objednáme vejce Benedict a hodíme se do pohody, ne?
Monsieur!
Kdyby se nestal zázrak,
dávno bychom seděli ve vězení s maximální ostrahou.
Připomíná vám to něco?
Kde jsi ho vzal?
Kněz za mnou přišel v noci o holi, celý vyděšený.
Že prý do Porta ani Santiaga nepoletí a že jsme měli s bezpečností pravdu.
Že ho nějací mizerové chtěli okrást.
Prý ho bolí záda a můžeme pokračovat ve vykopávkách.
Bere si na týden volno, protože nemá sílu ani sloužit mše.
Pozitivní je, že můžeme týden v klidu kopat tunel.
Ty vzbudíš Berlína.
Tak jdi.
Jak se máš?
Dobrý.
Ten adrenalin mi bodnul.
Nemusíš tu být, Cameron.
Řekla jsem Berlínovi, že zůstanu do konce. A taky to dodržím.
- Prosím? - Ahoj.
Tady Camille.
Chceš říct, co jsem hned po probuzení udělala? Zasmála jsem se.
Člověk nevidí každý den chlapa s motýlkem nosit na ramenou
punkovýho zpěváka.
Díky, že mám na co vzpomínat.
Není zač. S tebou bych šel ve smokingu i na stávku dělníků.
Stačí říct.
Dívala jsem se z balkonu na tvůj hotel
a přemýšlela, jestli tu ještě jsi.
Pořád jsem tu.
Co bys řekla na snídani?
Než odpovím, musím ti něco říct. Jsem vdaná.
Už osm let.
Takové pouto cítí člověk jen párkrát za život…
jako já včera s tebou.
Zmínil jsi čtyři miliardy žen.
Ale taky jsou čtyři miliardy mužů.
A není snadné potkat takového, kterého bych chtěla poznat.
S kterým bych chtěla zkoumat život.
Nejdřív řekneš, že jsi vdaná, a potom mě chceš prozkoumat.
Nerad bych si tu část se zkoumáním vyložil špatně.
Vysvětlím ti to líp.
Do kdy jsi v Paříži?
Do zítra.
To je škoda, že tak krátce.
Ano! Výborně, ultimátum!
Dobré ráno.
Roi, zmeškal jsi epický okamžik.
Pojď sem. Připijeme si.
Trochu pro tebe a trochu víc pro mě.
- Protože máme kalich? - Ne. Protože mám ji.
Roi!
- Volala mi. - Polignacova žena?
Nevytahuj tak drobný detaily, prokrista!
Hlavní je, že odpočet běží.
Je v šachu.
Teď jen stačí vyčkat, jakou figurkou pohne.
Do třech hodin se určitě ozve. Vlastně ne.
Do hodiny. Maximálně do hodiny a půl.
Tady Camille.
Smím dál?
Raději snad ne.
Právě jsi mi řekla, že jsi vdaná.
Jestli vejdeš dovnitř, pustím tě až po Vánocích.
Camille…
Netoužím po triviální aférce.
Hledám něco výjimečného.
To se neslučuje s tím, že bych se ocitnul v milostném trojúhelníku.
Co je triviální aférka?
Ty to víš? Protože já ne.
Snažím se žít co nejvíc naplno.
Občas v noci nemůžu spát.
Vstanu a jdu do baru.
Mluvím s tisíci lidmi, piju tequilu, tancuju jako smyslů zbavená…
A když se vrátím domů,
jdu spát šťastná.
Protože jsem zažila něco, co jsem neplánovala.
Spousta lidí by se radši převalovala v posteli.
Svět mi leží u nohou.
Jak někdo může ležet a zírat do stropu,
když zničehonic
může potkat někoho, jako jsi ty?
No nic.
Chápu to odmítnutí.
A jsem za něj ráda, protože to vypovídá o tvých zásadách.
Au revoir.
Snad se ještě někdy potkáme.
Udělal jste dobře.
Musí se rozhodnout.
Roi!
Pokoj je plný dalekohledů a kamer sledujících její byt.
Proto jsem ji odmítl.
Jasně.
Odmítl jsem ji.
Camille, počkej!
Jsi na řadě.
- Děje se něco? - Jo, děje.
Musím to probrat s někým stejnýho pohlaví.
Tak povídej.
Vždycky jsem dobře věděla, co se mi líbí, a co ne.
U knížek mám ráda klasiku a nesnáším bestsellery.
Z jídla miluju musaku a nesnáším smaženiny.
Mám ráda zvídavý, vychovaný a inteligentní chlapy.
Nesnáším neurvalý slizáky, co pořvávají na holky.
Takový ty bezduchý typy, co si fotí selfíčka
svý mužný hrudi na motorkách.
- Chápu. - Najednou to neplatí.
To neomalený, opovrženíhodný, nevycválaný individuum
se mi nějak nabouralo do mozku a nervový soustavy.
- Jako instinkt. - O kom mluvíme?
- O Bruceovi. - Tobě se líbí Bruce?
- Ne. - Líbí se ti.
Nelíbí se mi. Ani náhodou.
Problém je…
Že mě rajcuje, když ho vidím celýho upocenýho a špinavýho.
Cítím, jak mi zrychluje tep a lapám po dechu.
Znáš to?
Ten pocit, že nemáš v plicích dost kyslíku.
Už jsi to někdy zažila?
Ne. Tohle ne.
Když totiž zavřu oči…
Vidím ho v katakombách, jak se polívá vodou.
Jak mu voda stéká po těle.
A ten jeho přívěsek s kotvou…
mu při každým pohybu cinká o hrudník. Dělá:
„Cink, cink.“
Donekonečna mi to běží před očima jako GIF.
„Cink, cink.“ Jako by mě volal. „Cink, cink. Je tam někdo?“
Vybavuje se ti ještě něco?
Jeho spoďáry.
Spoďáry?
Jednou jsem viděla, jak mu koukají z kalhot.
Ta bílá guma.
Nemůžu tu značku dostat z hlavy.
- Co je to za značku? - Vlk.
Mají nápis kolem dokola. Vlk…
A teď se stalo něco nečekanýho.
- Plácnul tě přes zadek? - Neblbni.
Ale já…
Jsem závislá na jeho vůni.
- Jak to funguje? - Čuchám k němu.
Pokaždý, když se přiblíží nebo projde kolem, čuchnu si.
Co cítíš? Jeho kolínskou?
Ne, tu podle mě nepoužívá.
Je to spíš vůně…
chlapa.
Ryzí pižmo. Jako feromony. Já nevím.
To bude pot.
Asi jo. Přitom mi pot vždycky smrděl.
Ale teď projde kolem a já…
nasávám.
Nasáváš.
- Použil můj ručník. - Keilo.
Chtěla jsem ho dát vyprat, ale nechala jsem si ho. Co dělám?
Mám takový divný nutkání. Nevím, co se děje.
Nedramatizuj to.
Proč by se ti nemohl líbit?
Já nevím. Vždyť je hlavně ještě děcko.
Kolik mu je? Tak 24? Mně je 36.
Co mám dělat?
No…
jestli se s ním chceš vyspat, udělej to
a pusť ho z hlavy.
Ale být z toho problémy, nedělej to. Sex je zábava, ale láska… už moc ne.
Co máš proti lásce?
Je to nemoc na etapy.
Napřed ji zoufale hledáš. Pak se bojíš, že ji ztratíš.
A když je pryč, přijde deprese.
Víš, co dělám, když nemůžu něco dostat z hlavy?
- Co? - Tancuju.
Proč?
Vstávej. Jdeme na párty.
- No tak, Keilo. Vyskoč. - Zapomeň.
- Ale jo, Kei-Kei. - Já nechci.
- Já alkohol nepiju. Nikdy. - Ale piješ. Otevři.
- Ale ale. Co vyvádíte? - Chystáme se do postele.
Bruci!
Houstone, máme problém.
Postarám se o to.
STYL, ELEGANCE, MOTOR
- Ne. Tady máš. - No tak. Zůstaň.
Roi!
Ale jen na jeden.
- Jeden. - Polez.
Jsi v pohodě?
Je mi na zvracení.
Holka.
Hej! Jak to jde?
Jsme tam!
Tunel bude hotový, až se dostaneme ke kamenné zdi,
která nás dovede k cíli.
Do aukčního domu.
Co je to za zeď?
Nosná zeď budovy.
Skrz ni se dostaneme dovnitř.
Nevnikneme do trezoru přes pancéřové dveře.
Půjdeme zadem.
To nebude nikdo čekat.
Abychom se dostali k zadní stěně trezoru,
půjdeme nejdřív do vzduchové komory a technického zázemí
s trubkami, rozvaděči, elektrickými rozvody a odpadním potrubím.
Tam se ocitneme před zdí z betonových kvádrů,
která chrání předsíň trezoru.
Odřízneme spoje, co drží bloky pohromadě.
Ale hned ty bloky nevyjmeme. Proč, Damiáne?
Protože uvnitř předsíně
jsou dvě kamery, jejichž obrazy
sleduje ochranka.
Oba strážní budou nejspíš stejně znudění jako vždy, když není aukce.
Jeden bude sedět na recepci v hale.
Druhý ve sklepě před trezorem.
Tady znovu potvrdíme, jak geniální je naše loupež.
Trezor otevřeme, až bude prázdný.
No, není to skvělý nápad?
Zvýšíme si tak šanci na úspěch.
Strážné budeme muset dostat na tři minuty od monitorů.
Rychlejc se do kamer nabourat nezvládnu.
Jak to uděláme?
Rozptýlíme je.
Musíme naše drahé přátele z ostrahy
perfektně poznat.
Nastudujeme si každý jejich pohyb.
Ale především si nastudujeme základy života každého z nich.
Co večeří.
Chceme si objednat dvě rodinné pizzy se salámem.
Kolem osmé si objednávají jídlo z recepce.
- Ano? - S čím budou dneska?
Se salámem.
- Pizzu. - Většinou pizzu.
V technickém zázemí se dostaneme k pevné lince,
kterou Keila do té doby napíchne.
- Dobrý večer, co si přejete? - Dobrý večer.
Chci si objednat dvě rodinné pizzy se salámem.
- A dvě piva. - Na jakou adresu?
Aukční dům Chez Viénot.
Turenne 14.
Děkuji. Na shledanou.
Díky.
A tím naše show začne.
V zázemí si vyhradíme „čistou zónu“.
V ní si svlečeme zaprášené a špinavé oblečení
a převlékneme se do čistého.
Do předsíně a trezoru nikdo bez rukavic a kombinézy nesmí.
Stačí jeden otisk, bláto nebo řasa s vaší DNA,
a celý plán půjde do hajzlu.
Veškerý čas využijeme na přípravy.
Ale hlavně…
Hodina a půl?
…abychom naštvali strážné.
Studený jídlo.
Jsou s lilkem. A ještě studený.
Špatná objednávka.
Proč nejsou rodinný?
Limonáda?
Klasika, co naštve každého, kdo má hlad.
Tohle platit nebudu.
Že ne?
Koukej mi zaplatit, než se vrátíš do zoo.
Rozumíš, krysí ksichte?
Když poslíček nebude umět dobře francouzsky, bude drzý
a očividně vyšinutý…
- Quoi? - „Quoi?“
Seš kachna?
Zavolá kolegu.
A přesně to potřebujeme.
Pojď sem. Máme problém.
Problém? Jakej?
Jakmile opustí své stanoviště, přejde představení do druhého dějství.
Připraveni.
Budeme mít přesně tři minuty.
To není moc. Bude to riskantní.
Kde ty vidíš riziko, já vidím vzrušení a adrenalin, Keilo.
Jasně, Alaine. Jdu tam.
- Teď. - V tu chvíli
odstraní dozer betonový blok jako kostičku lega.
A vstoupíme do předsíně.
Kamery zachytí vaši návštěvu.
A Bruce…
Zavolal sis na pomoc šimpanze?
…se v roli nabroušeného poslíčka postará, aby vás neviděli.
Hej. Nesahej na mě.
Rozumíš mi? Ou je te parle en chimpanzé?
Jsou tu dveře.
Ano. To je naše Achillova pata.
Jestli je někdo otevře, jsme v háji.
Ne všechno se dá u loupeže naplánovat.
Dvě minuty třicet vteřin.
Musíš nám získat co nejvíc času.
Rozpal je tak, až jim půjde pára z uší.
- Alaine. - Dej sem ten obušek.
Zatímco je Bruce bude rozptylovat, my s Keilou odstavíme kamery.
Keilo, objasni nám technické detaily.
Předsíň je zabezpečená.
Nachází se tam pevný disk bezpečnostního systému.
Nabourám se do čtyř kamer.
Recepce.
Tak co? Už mi zaplatíš?
Předsíň.
ŽÁDNÝ SIGNÁL
- Koleduješ si? - Nestojí to za to.
Nech toho.
Zbývá minuta a půl.
Chodba k trezoru.
ŽÁDNÝ SIGNÁL
- Dost! - Tak cálujte.
A trezor.
- Neviděla jsem ten připojený kabel. - Právě jsi vyřadila všechny kamery.
Hej! Není ti nic?
Až konečně dostaneš ránu, kterou si zasloužíš,
kousneš do šumivé tablety a začneš plivat pěnu
jako vzteklý zvíře.
- Co když zavolají sanitku? - Nebo policii?
Co by jim řekli? „Zmlátili jsme poslíčka.
Přivezl studený jídlo. Má záchvat a poranění mozku.“
Nejdřív se ho pokusí oživit.
Alaine! Přines polštář! Dělej!
Minuta a 15 vteřin.
Je to zkratovaný.
Klid. Najdi pojistku a obejdi to.
Nevidím ji. Není tu.
Otevři tu černou skříňku!
Najdi vyhořelou pojistku.
Minuta.
- Mám ji! - Je jich tu moc. Musíme jít!
Chytí nás. Na monitorech není obraz.
Podej mi lžičku!
Rychle.
Otevři. No tak.
Padesát vteřin.
No tak.
Třicet vteřin.
No tak.
Tady je.
ŽÁDNÝ SIGNÁL
Vodu!
No tak.
Patnáct vteřin. Dělejte, kurva.
No tak. Vstávej.
Super. Dělej. Vstávej.
- No tak. - Vstávej.
Pět vteřin. Musíte vypadnout.
Sklapni, Roi!
Teď!
Tady máš.
- Za pizzu. - Tak ber.
Jdeme.
Čas vypršel.
Musíte pryč.
- Běž. Dokončím to. - Mám to.
Jakmile se nabouráme do kamer
a budeme je moct ovládat na dálku, musíte co nejrychleji pryč.
Ven!
To bylo šílený.
Dělejte!
Dozer vrátí betonový blok na původní místo.
Když vše půjde podle plánu, získá Keila kontrolu nad celým kamerovým systémem.
Pak budeme připraveni spustit
druhé dějství našeho kouzelnického triku.
Jak otevřít trezor s 25centimetrovými ocelovými stěnami.
Ale hlavně se dostat bez povšimnutí dovnitř a ven,
jako by to byly dveře luxusního hotelu.
Kousek hodný Davida Copperfielda.
Překlad titulků: Anna Farrow