LEE SI-AN
CHUNG YOU-JIN
KIM MIN-SEOL
BAE JI-YEON
KIM HYE-JIN
KIM A-RIN
PARK HAE-LIN
KIM TE-HWAN
KOOK DONG-HO
JANG THEO
KIM JEONG-SU
YUK JUN-SEO
AN JONG-HOON
SZINGLIK POKLA
Ki az?
Ki ért oda előbb?
Hé, mizu?
Hé! Egy pill…
„Hé, mizu?”
Hé, mizu?
Hé! Egy pill…
Istenem, haláli vagy!
Most volt először, hogy Jun-seo bejött, és beszélni akart velem.
Menjünk!
Hová?
Ki.
De hová?
Tudok egy szép helyet.
Tök vicces volt, ahogy bejött.
Mindenki bedobja magát a hajrában.
Igen.
Te jó ég!
Ettől az egyszerű kérdéstől megdobbant a szíve.
Ezúttal kedvesnek hangzott.
- Igen. - A „Hé” is.
Láttátok, hogy kacagott?
- Igen. - Persze.
- Odáig volt. - Döntetlen, mi?
Azt hiszem.
Nem létezik.
- Jun-seo vezet. - Ugye?
60-40 a javára.
- Igen. - Őrület!
60% Jun-seónak, és 40% Jeong-sunak.
„Hatvan.”
Jun-seo elment Si-anhoz.
Biztos sok mondanivalója van.
- Mi? - Biztos sok a mondanivalója.
Az fix.
Úgy tűnt, hogy tegnap dűlőre jutott.
- Tegnap? - Igen, úgy tűnt.
Mintha döntést hozott volna.
Nem gondolhat ilyesmit.
Ne hitegesd, még nincs itt az idő.
Mi ütött beléd?
- Mi ütött beléd? - Hogy odajöttél.
Rég nem mentem oda, de lehet, hogy most először.
Egy kicsit meglepődtem.
- Igen? - Aha.
Ki kell használni a lehetőséget.
Mit csináltál? Mi? Miért mosolyogsz ennyire?
Miért mosolyogsz?
Örülök, hogy látlak.
- Ja. - Igen.
- Tegnap… - Mi volt?
Szóval tegnap…
Amikor választottál, tudtam, nem én leszek.
- Én… - Tudtad?
Éreztem, hogy mással mész.
- Aha. - De…
- Amikor konkréttá vált… - Igen?
…akkor nagyon rosszul esett.
Magam is elcsodálkoztam.
- Értem. - Az érzéseimen.
- Igen. - Az érzelmeimen.
Sokat voltam a Paradicsomban, nem baj, hogy nem mentem.
Értem.
De olyan gyönyörű volt az ég alja tegnap a Pokolban.
- Szóval… - Ja.
Olyan jó lett volna együtt nézni.
A fenébe!
- Mi van veled? - Hogyan?
És ennyi!
„Tényleg ezt mondta?”
- Ez jutott eszébe. - Ugye?
Csodás pillantást vetett rá.
Tüneményes volt.
A fenébe!
Mi van veled?
Tényleg így éreztem.
Keveset beszélgettünk négyszemközt itt.
Oké.
Mindenki odakint volt.
Korán lefeküdtünk. Úgy 11 körül.
- Tényleg korán. - Igen.
Korán lefeküdtem,
így ma jobban vagyok.
- Igen? - Igen.
Na, az jó.
Igen.
- Ez történt. - Oké.
- Mi kétszer voltunk a Paradicsomban. - Ja.
A második alkalommal
nem úgy viselkedtem, ahogy kellett volna.
„Végiggondoltam a dolgokat.”
- Igen. - És erre jutottam lefekvés előtt.
Értem.
- Szóval… - Végiggondoltad?
Igen.
Min-seolnak is elmondtam.
Ezt tettem.
- Értem. - Oké.
- Megtettem a magamét. - Oké.
- Értem. - Elvarrtam a szálakat.
Most egyértelműen fejeztem ki magam.
Úgy érzem, már nem kell erőlködnöm.
Már csak kedvesebbnek kell lenned.
Igen.
Próbálkozom.
Igen, légy gyengédebb!
Jó.
- Csak kedvesebbnek kell lenned. - Jó.
- Szólíts a nevemen! - Mi?
Si-an!
Gyakorolnom kell.
- Nem, hé, Si-an! - Nincs „hé”.
Nem „Hé”-nek hívnak.
Si-annak.
Oké.
Tényleg próbálkozik.
Szelídítik a vadat.
Nem hiszem el, hogy itt a vége.
Bizony.
De
sokat voltam veled a Paradicsomban.
Rengeteg időt töltöttünk együtt.
- Igen. - Ez rendben is van.
- Oké. - Sokat voltunk együtt.
- Igaz. - Aha.
Az érzéseim…
Igen?
- Amikor beszélgettünk az első randin… - Ja.
- Sok minden kijött belőlem. - Ja.
- Olyasmik, amiket visszatartottam. - Igen.
Akkor
én is majdnem elsírtam magam.
Ezt mondtad.
Igen.
És meg is öleltél.
HATODIK NAP A PARADICSOMBAN
- Jól vagy? - Igen.
- Ne haragudj! - Semmi baj.
Úgy fáj!
- Hálás is voltam. - Igen.
Elsírtam magam,
és elöntöttek az érzelmek.
Minden.
- Így? - Minden egyszerre.
Mit mondjak?
Hogyan?
Nem kell semmit mondanod.
- Ott nincs mit csinálni. - Mi?
Nincs mit tenni.
Maradjunk inkább itt.
Még sosem láttam ilyennek.
Nagyon igyekszik.
Igen.
Jun-seo kedves lett.
- Ez óriási! - Nehéz felülmúlni.
- Ja. - Nehéz.
- Most már 70-80%-on áll. - Igen.
De Si-annál nem lehet tudni.
Van egy olyan oldala, amit Jun-seónak tartogat.
- Pontosan. - Így van.
- Széles mosollyal fogadta a fiút. - Igen.
- Nagyon kifejező az arca. - Igen.
Jeong-suval
úgy vannak, mint akik régóta járnak.
De Jun-seóval
mintha a kapcsolat elején lennének.
Talán az a nagy különbség,
hogy Si-an nem vár semmit Jeong-sutól.
De Jun-seótól igen.
Csináld ezt vagy azt!
Hogy legyen hozzá kedvesebb.
Sokat vár el tőle.
Ez tűnik inkább ösztönösnek.
Si-an Jun-seo felé hajlik.
Ha biztos lenne Jeong-suban,
nem alélt volna el attól a pár szótól,
nem nézett volna a fiúra szerelmesen.
- Ugye? Megmondtam, nem? - De.
Nem szólalok meg.
Már csak nézem őket.
Nem kommentálok.
- Nem lehet tudni. - Tilos feltételezgetni.
A-rin!
Soká készülsz el?
Öt perc, vagy három.
- Kettő. - Jó, kettő.
Mi a fene van vele?
„Mi a fene van vele?”
Tetszik a csajnak.
Menjünk!
Milyen a ruhám? Trópusi jellegű?
Akár egy koktél.
Koktél?
Gyümölcskoktél.
- Üljünk ide? - Oké.
Felvettem a szemüvegem.
Rosszul látsz?
Nem, csak fényvédő üveg.
Nem is kell ide fényvédő.
Csak divatozol?
Miről beszélsz? Még hogy divat!
- Jól áll. - Mit csináltál tegnap?
- Tegnap? - Igen.
- Mondtam, hogy nagy buli lesz… - Ja.
De nem volt az.
Senkivel se volt kedvem dumálni.
Néztem Jun-seót és Min-seolt.
Fel voltál dobva, de nem volt semmi.
Nem.
A Paradicsomban azon gondolkozik az ember,
mit csinálnak a többiek a Pokolban.
Tényleg?
Nagyon érdekel a Pokol.
- Mert te itt voltál. - Értem.
Akkor jó, hogy érdekel téged.
A tegnapi paradicsomi randi más volt.
Hallottam. Irigykedtem is.
- Nem kell. - Miért?
Voltatok egy drinkbárban.
Meg bowlingozni.
- Igen. - Ez az!
Semmi különös.
Nem volt olyan jó, mint veled.
A bowling unalmas volt.
Velem jó lett volna.
Biztos más lett volna.
De cuki!
- Elmentünk a drinkbárba. - Oké.
Aztán vacsoráztunk.
És utána teáztunk.
Ettünk gyümölcsöt.
Beszélgettünk, majd megmosakodtunk, és lefeküdtünk.
Megint olyan részletesen elmondod,
- mit csináltál. - Mert…
Csak elmondom, mi volt.
Semmi különös.
Értem.
- Mi van? - Mi az?
Miért nevetsz?
Tök vicces!
- Miért nevetsz? - És te?
Ne nevess! Mert rám ragasztod.
- Te kezdted. - Nem, te.
Mi van? Most min nevetsz?
- Minek örülnek így? - Az életnek.
Biztos boldogok.
- Összebarátkoztak. - Ja.
Nincs rajtad fülbevaló.
Nem volt időm felvenni.
Nem volt időd?
Két percet adtál, de csak egy percig maradtam.
Majd én választok.
Mik vannak?
Az a leveles.
Így oldalról nézve
nagy ez a fülbevaló.
És csörög is.
Megláttam…
- Óriási! - Biztos nehéz is.
De jól áll.
Köszönöm.
Az a leveles.
- Azt ne. - Nem akarod?
Azt vedd fel, amit én választok!
Nem hoztam sok kiegészítőt.
Ezek vannak.
Ez jól néz ki.
- Ez jobb? - Igen…
Próbáld fel ezt!
Legyen ez!
Nem az.
Az…
- Tök félelmetes. - Nem bírod, mi?
Félelmetes.
- Ijesztő. - Majd én beteszem.
Lehet, hogy most már tetszik.
- Mutasd! - Milyen?
Ijesztő, ne vedd fel!
Tök félelmetes.
- Inkább ezt. - Nem.
Azt veszem fel, ami tetszik.
Igen? Na, jó.
Minek kellettem?
Ez sem tetszik. Túl merész.
- Igen? Na, jó. - Minek kellettem?
Ez csini.
- Jól áll. - Segíts felvenni!
- Ez nehéz, még nem próbáltam. - Hosszú a körmöm.
Próbáld meg, vagy megkérek valakit.
Jó így?
- Igen, jó. - Menjünk!
Oké.
Miért kérdeztél meg egyáltalán?
Mi?
Mintha igazi randi lenne.
- Igen. - Ja.
Randi a Pokolban.
Ez már elintézett ügy.
- Igen. - Ja.
Mosolyognom kell, ha rájuk nézek.
Kopp-kopp!
- Mit csinálsz? - Mi van?
Dumáljunk!
Oké.
Csinálunk egy képet?
Persze.
Szép idő van.
Naná!
Nem csináltunk közös képet.
Szeretnék csinálni egyet.
Majd én csinálok rólatok.
Igen? Tök jó!
Persze.
Oké, ez a póz jobb.
Igen.
Az idegenvezető.
- Hogy került ide? - Őrület!
Számolj!
Oké.
Oké, egy, kettő!
Még egyet.
Mosolyogni! Egy, kettő!
- Utolsó. - Ne olyan gyorsan!
Csináljunk vicces képet!
Oké.
Mit csinálsz?
Istenem, de helyesek!
Bizony!
Muti!
Le fogsz szúrni.
Jong-hoon lefotózta őket, és lelépett.
Tényleg idegenvezető?
- Mikor? Nem is láttam. - Az lehet.
Muti!
Le fogsz szúrni.
Nem vágtál vicces képet, mi?
Ez a max.
Hé!
Pedig próbáltam.
Próbáltam grimaszolni.
- Ne már! - Nagyon beindultál.
Mondhattad volna nekem is.
Mi ez?
Nem lehet csak úgy grimaszolni.
Ezt megtartom.
Nem.
Tök jó lett.
Még a vicces képed is tökéletes.
Megy a fotózás.
Várj!
Oké.
- Tessék! - Oké.
Ezen is szép vagy.
Nem vagy fáradt? Annak tűnsz.
- Igen? - Igen.
Fáradt vagy.
Elfáradt az öreg.
Az öreg…
Elfáradt az öreg.
Ez tetszik neked.
Így nevettél.
Őrület, hogy ez az utolsó nap.
- Ugye? - Aha.
Milyen nyugi van!
Komolyan…
mint egy álom.
Igen?
Elrepült az idő.
Mi az állás? Ki vezet?
- „Az állás!” - Ja.
A jelenlegi állás szerint…
- Jun-seo a nyerő. - Ja.
- Igen. - Úgy van.
Si-an boldognak látszik, jól érzi magát.
De a szíve másé.
Ezt érzem.
Túlságosan nyugodt.
Miért sóhajtozol?
Gond van otthon?
Da-hee Jeong-sunak
- drukkol. - Ja.
Miért fogja Jeong-sut választani?
Amikor Jeong-suval van,
nekem úgy tűnt, hogy máshol jár az esze.
Jun-seo dobogtatta meg a szívét,
de végül mégis Jeong-su mellett dönt.
Igen? Tényleg?
Te…
Hajthatatlan vagy.
Neked is kéne, mi?
- Nem is. - Állhatatos, mint Dong-ho.
Szerintetek nem olyat választ, aki stabilitást nyújt?
De Si-anról van szó, semmi se biztos.
Bár tényleg jobban vonzódik
- Jun-seóhoz… - Igen.
Mégis hosszú távra tervez.
- És a kényelmet választja? - Igen.
Nem lehet tudni.
Szerintem Jun-seót választja.
- Igen? - Szerintem Jeong-sut.
Jeong-sut.
- Miért? - Nem tudod.
Hogy jutott eszedbe? Nem Si-an van a szobában.
Ott sem beszéltünk erről.
Miért Jeong-su hirtelen?
Nem hirtelen.
Voltak a Paradicsomban.
- A lány elalélt tőle. - Ja.
Jeong-su masszírozta a kezét.
Si-an már el is felejtette.
Igen?
Elmondta nekünk, hogy jól esett.
Ezért ment Jeong-suval?
Én Jun-seót választom. Szerinted ő is engem?
- Ezt akarja hallani. - Jézusom!
- Olyan édes! - Hinni szeretné.
Istenem, Min-seol!
Én Jun-seót választom. Szerinted ő is engem?
- Mi? - Engem választ?
Beszéljek vele?
A helyedben én elmondanám neki.
Nem beszélhetek a nevükben,
de van olyan vélemény: „Ha lenne időnk, változnának dolgok.”
Mit csinálsz?
A-rin, menjünk!
- Hová mész? - Nem lehet!
- Beszélni akarok veled. - Olyan izé vagy!
- Enyém!
Keveset beszéltünk Dong-hóval.
- Beszélgessünk! - Jó.
A-rin meg én kimegyünk.
Ideülhetek?
Persze.
- Ez az ágyunk. - Oké.
Jól aludtál?
Én? Igen, kidőltem.
- Olyan csend volt, mi? - Igen.
Én is lábujjhegyen jártam.
- Igen? Bocs. - Ja.
Mérgesnek tűntél, amikor mosogattunk.
Nem is tudtunk beszélni.
Mérgesnek?
Minden módon kimutattad, hogy utálsz velem mosogatni.
Miért utálnék?
Nem tudom, de úgy tűnt.
- Nem utáltam. - Nem?
Csak
elmerültem a gondolataimban.
- Ezért. - Értem.
- Már tisztán látsz? - Igen.
- Határozottan. - Az jó.
Nem érdekel a végkifejlet.
Azt teszem, amit helyesnek tartok.
- Igaz? - Én is.
- Ja. - Én is így teszek.
- Nagyon helyes. - Az.
Igyunk valamit!
Esküszöm,
- a húgodként bánsz velem! - Mi?
De komolyan…
- Meg vagy húzatva? - Mi?
Igyunk valamit!
Ebben a ruhában maradsz?
- Ártatlan. - Kelj fel!
Hadd nézzelek!
Jól nézel ki.
Nem jó?
- Mi? - Nincs valami ékszered?
- De van. - Ez túl egyszerű.
Vegyél fel nyakláncot!
„Vegyél fel nyakláncot!”
Az van, de nem akarom felvenni.
Válassz egyet!
- Nem ezt. - Na, muti!
Itt vannak.
Olyasvalaki fog ékszert választani, aki nem érez iránta semmit.
- Ennek mi értelme? - De a lánynak bejön.
- Igen. - Tényleg?
- Min-seol… - Szomorú, nem?
- De. - Amúgy vicces.
Igen?
- Az ő szempontjából. - Ja.
- Ez talán? - Ilyesmi jó lenne.
- Ez? - Igen.
Oké.
- Ez jó? - Nem rossz.
Segíts felvenni!
- Hogy én? - Hosszú a körmöm.
Jézusom, de macerás vagy!
Segíts, légyszi!
- Oké. - Nem megy.
Na, muti!
Ne legyen túl rövid!
Vedd lazára!
Kösz.
Hadd nézzem!
Jól lebarnultál.
Tényleg.
- Hé! - Igen?
- Nem is rossz. - Egész jó.
Jun-seo halálbiztos, hogy Si-ant választja.
Anyám, de…
Jun-seo tök furi. Mert…
Incselkedik velem. Megőrjít.
Flörtölget. Még a nyakláncot is rám adta.
Bár másfelé kacsintgat,
mégis flörtöl velem.
Egyáltalán nem incselkedett.
- Semmit se csinált. - Olyan vagy!
De komolyan!
De látom, miért gondolja ezt.
Jun-seo flörtölt vele?
- Egyáltalán nem. - Nem.
- Jól érzi magát a lánnyal. - Ja.
De Min-seol
ezt úgy értelmezi, hogy flörtöl.
De Jun-seo csak szórakozott.
- Unatkozott. - Igen.
Azért választott nyakláncot,
- mert a lány kérte. - Igen.
Kérte, segítsen, mire a srác: „Olyan macerás vagy!”
Igazad van.
Ha megnéznénk újra, látnánk, hogy nem flörtöl.
Min-seol csak szeretné, ha így lenne.
- Amikor a lányokkal beszél… - Igen.
Akkor is visszakérdez, hogy megfelelő választ kapjon.
Ha valaki szerelmes, hajlamos arra, hogy beképzeljen ilyesmit.
- Mindennek jelentőséget tulajdonít. - Igen.
Ez lehet az oka.
- Beszélgessünk a szobában? - Igen.
- Kár, hogy vége. - Igen.
Nemsokára befejeződik.
Gyorsan elment az idő.
Olyan hosszú időnek tűnt tíz nap.
- Igen. - Még aggódtam is.
- De gyorsan elszállt. - Ja.
Még gyorsabban telt a Paradicsom miatt.
Igen.
Van valami, amit sajnálsz?
Sajnálom, hogy első nap veszítettem.
- Igen? - Ja.
Eddig
- mindig nyerő helyzetben voltam. - Értem.
Megtudtam, hogy az ilyesmivel is meg kell birkózni.
Nem volt könnyű az első nap.
„Mindig nyerő helyzetben voltam?”
Az üzleti életben.
- Ezt értette alatta? - Ja.
A saját világával van elfoglalva.
- Rendkívül beképzelt. - Ja.
A három csokiérme.
Mindet neked akartam adni.
- Tényleg? - Igen.
- Tudod, én kinek adtam? - Nem.
- Nem is érdekel? - Nem.
- Komolyan? - Aha.
- Nem érdekel? - Nem.
Nem érdekel, te kinek adtad, és az se, hogy nekem ki adott.
Nem olyan alkat vagyok, akit érdekel.
Tényleg?
Nem érdekel?
Így van.
- Komolyan? - Ja.
- Nincs jelentősége. - Ez érdekes.
Az én érzéseim, az én gondolataim
a legfontosabbak.
Értem.
Ez érdekes.
„Ez érdekes.”
Méghozzá nagyon érdekes.
De a nők szeretik, ha a férfi kíváncsi.
- Igen. - Úgy van.
A-rin furcsállja, hogy a fiú nem az.
- Furcsa. - De miért nem?
Ha valakinek tetszem,
érdekelnie kéne, kire szavaztam.
- Szeretné, ha így lenne. - Igen.
- Mondtam másoknak is. - Mit?
„Nem hiszem, hogy Te-hwannak tetszem.”
- Tényleg? - Ja.
Arról van szó,
hogy sosem érdekelt
- mások véleménye. - Értem.
A saját véleményen érdekel.
- Értem. - Szóval…
szilárdan hiszek dolgokban,
- nem nagyon érdekel mások véleménye. - Nem fontos.
„Nem fontos.” Így vélekedek általában.
- Ebből adódnak a félreértések. - Értem.
- De meg lehet beszélni. - Értem.
Bizonytalan voltam.
Azt mondod, bizonytalan…
Ezt mondod te,
de a lányok szerint
én szeretetteljes voltam veled.
- Igen? - Kedves voltam.
Igen?
Akkor miért bizonytalan Ji-yeon az érzéseimet illetően?
Miért volt így?
Nem is tudom.
A személyiséged ilyen?
- Túl elővigyázatos voltam. - Lehet.
Nem voltam képes elhinni, hogy őszintén érdekellek.
Én ilyen vagyok.
- Értem. - Ha mondasz valamit,
elgondolkozom, hogy igaz-e.
„Azért mondja, hogy jól érezzem magam?”
- Értem. - Ilyesmik jutnak eszembe.
Értem.
Aha.
Akarsz még kérdezni valamit?
A paradicsomi randinkon
- mindent megkérdeztem. - Oké.
- Vajon mit csinálnak a többiek? - Menjünk?
- Ja.
Hallgatni is frusztráló volt.
Majd megfulladok.
Mintha nem egymásnak válaszoltak volna.
- Ja. - Nem volt beszélgetés jellege.
Te-hwan egy olyan srác, hogy is mondjam…
Végtelen önző, és el van telve magával.
- Így éreztem. - Hogy…
- Igen, el van telve magával. - Nem
tartja fontosnak, hogy véleményt cseréljen egy beszélgetés során.
Ez vagyok én, minden kőbe van vésve.
Nem érdekel, hogy a másik elfogadja-e vagy nem, ez van és kész.
- „Én ilyen vagyok.” - Ja.
- „Ez vagyok én.” - „Kell, nem kell.”
Ha ez igaz,
nem könnyű randizni vele.
Ez a hátulütője annak, ha valaki művészegyéniség.
Egyszerűen fogalmazva, egy kicsit sznob.
Az igazat megvallva, én is ilyen vagyok.
- Szóval… - Miért?
A húszas éveimben
hiphoprajongó voltam.
- Bele voltam pistulva. - Értem.
Azt hittem, én vagyok a csúcs.
- „A többi pórnép.” - Értem.
- De… - Ez az érzés
megjelenik a szövegekben.
Mások is mondták nekem.
Értem.
Vagyis ez egy kicsit elszomorít.
Kérdeznék valamit.
Ez a fajta kivagyiság árnyékot vetett a kapcsolataidra?
A barátnőddel is ilyen voltál?
Igen, mert ez mindent elsöprő érzés.
Értem.
- Azt gondolod, te vagy a király. - Ja.
És a pökhendi megjegyzések belefértek.
- Ja. - Bumm.
Tényleg fontos neki ez a dolog, van ez a nagy álma,
és úgy tűnik, most teljesen elmerült ebben.
- De ez változhat. - Értem.
Én is változtam.
Úgy szeretném, ha Te-hwan
egy kicsit jobban odafigyelne a másikra.
Végre fürdünk a tengerben!
Ez szuper lesz!
Lelövöm őket.
Annyi nekik.
De jó!
- Akár egy fóka. - Szuper!
De hideg!
Az ott Jun-seo?
Mint hal a vízben.
- Kapd el! - Lökjük be!
Várjatok!
Megyünk a matracra?
De hideg!
- Szöulban tali! - Sziasztok!
Juj, de hideg!
Jong-hoon, király vagy! Csak te törődsz velem.
- Nem fázol? - De.
Mit csinál Jun-seo?
Tarzan-gyerek!
Hogy mászott fel oda?
„Tarzan!”
Istenem!
Mit csinál!
- Tarzan! - Tarzan!
Jun-seo! Odanézz! Jun-seo!
Azta!
- Belevetette magát. - Leugrott!
- Jun-seo leugrott. - Igen?
Mi a fenét csinál?
Nem tudom.
Add ide!
Mondd meg! Egy csapatban vagyunk?
Igen, egy csapatban.
- Jegyzőkönyvbe venni! - Nem is!
- Hogy? - Egy csapatban vagyunk.
- Hogy mi? - Bocsi!
Vigyázz!
Óvatosan!
- Oké. - Nem túl mély?
Nem.
Si-an, hová mész?
Sziasztok!
Mit csináltál?
Hová megy?
Ott már túl mély.
- Mi? - Igen.
Gyere vissza!
Hé! Mikor mentetek ilyen messze?
- Bemegy. - Ne már!
Kiúsznak?
Hali!
Jövök!
Jézusom, You-jin!
- Te jó ég, You-jin! - Ne már!
Tényleg elúszol?
Megmentem.
- Hé… - Ne vidd el! Ő a hercegnőm!
- Kiestél! - Menj oda!
- Ne! - Hadd menjek oda!
Ne!
Ne már!
Te is kimented?
Nem érzem jól magam.
Kimegyek.
Miért mentek messzebbre?
Biztos kimennek.
Igen?
Ez jó volt.
Nagyon.
Kéne törülköző.
Van még törcsi?
- Megfagyok. - Fázom.
- Várjunk! - Nekem is adjatok!
Nem kellett volna bemenni.
- Miért? - Megfáztam.
Igen? Most mi legyen?
Biztos beteg vagy, ha így fázol.
Azt hiszem.
- Jól vagy? - Nem is tudom.
- Nem tudod? - Beveszek valamit.
De inni kell majd.
Nem ihatsz a gyógyszerre.
Ja.
Történt valami?
Valami felbosszantotta?
Si-an Jun-seót nevét mondta, miközben Jeong-suval volt.
„Hová ment Jun-seo?”
- Ezért lett bosszús? - Ja.
Ez történt.
Ezt kérdezte, mikor Jeong-suval volt?
- Igen. - Ez volt.
Így történt.
- Aha. - Szóval ezért.
Jeong-su egy kicsit…
- Mindketten aktívak. - Ja.
De ha Jeong-su meglátja Si-ant Jun-seóval,
akkor egy kissé…
- Megorrol. - Nem örül.
- Fárasztó hapsi. - Mondta, hogy egy kissé maradi.
Igen.
De Jun-seo nem orrol meg, ha Si-an Jeong-suval van.
De Jeong-sut zavarja.
- Igen. - Ja.
Éhes vagyok.
Én is.
- Azta! - Mi van?
Grillezni való húsok?
- Mi? Hús? - Őrület!
- Mi van? - Állati!
- A-rin, ülj ide, te meg oda! - Oké.
- Tudsz húst sütni? - Igen.
- Finom. - Nagyon.
Koccintunk?
Oké.
Milyen sört kérsz?
- Ez jó? - Igen.
Szép munka volt!
- Egészségetekre! - Egészségetekre!
Őrület, hogy ez már az utolsó nap!
- Ez az utolsó esténk? - Igen.
Ez az utolsó.
Akkor kezdjük?
- Tök jó! - Ja.
Elmondjuk.
Kíváncsi vagyok Dong-hóra.
Dong-ho…
Le fogtok döbbenni.
Kíváncsi vagyok.
- Biztos fiatal. - Főnök?
Ugye?
Én 30 éves vagyok.
Mikor születtél?
1993-ban.
Oké.
Hites könyvvizsgáló vagyok.
Azta!
Mr. Könyvelő!
Könyvvizsgáló? Király.
Könyvelő.
- Tudtam. - Jóképű könyvelő?
Tudtam, hogy valami komoly.
Igen.
Neked is komoly állásod van.
Ne tarts idősnek!
De bosszants fel! Érzékeny vagyok.
Idősebb vagyok náluk,
mindenki tisztelettel szólít meg.
Ennyivel idősebbnek látszom náluk?
Már megbocsáss, You-jin, nem akartalak megsérteni.
Veszekedni akarsz?
- Ma egész nap. - Össze akarsz veszni?
Nem vagy idősebb?
You-jin…
Nem vagyok idősebb nálad.
- Jól érzem magam veled. - Ja.
Már ha te vagy az idősebb.
Valamiért…
Idősebb vagy, mi?
Ugye?
- Nézz rá! - Miért mondják?
Fiatalabbak.
- De cuki! - Szegény!
A legidősebb?
Hadd kérdezzem meg!
Mennyinek látszom?
- Miért? - Csak mondd meg!
Igen, áruld el!
Én 28 vagyok.
- Értem. - Ja.
Egy tánccsoportban táncolok.
- Táncolok és koreográfus is vagyok. - Igen?
- Illik hozzá. - Nagyon.
Tanár vagyok és művész.
- „Művész.” - Azta!
Nem gondoltam volna.
Amikor gesztikuláltam, vagy mutattam valamit,
átfutott az agyamon, hogy vajon kecses volt-e.
- Ilyesmik. - Nem is.
„Elárultam volna magam?”
- Ilyenekre gondoltam. - Nem is.
Egyszer mondtad: „Huss”, a bungee jumping leírásakor.
- „Huss!” - Igen.
- „Huss!” - Az árulkodó volt.
- Min-seol? - Min-seol?
Én…
2000-ben születtem.
Én mondtam.
Pont ennyinek látszol.
Ez állati!
Én 25 éves vagyok.
- Fantasztikus! - 1999-es.
- 1999! - Mi?
Mondtam, hogy idősebb vagy nálam.
- És te? - Ja.
Aha.
2000-ben születtem.
Mi? Egykorúak vagyunk!
Én 25 vagyok, 1998-as.
Egykorúak vagyunk.
Úristen, tök meglepő!
Azta, én vagyok a legidősebb!
Igen.
- Reménykedett. - Ja.
- Mondtuk neked. - A legidősebb.
Egyértelmű volt a hozzáállásodból.
Gondoltam: „Érettnek látszom, szóval érthető a viselkedésük.”
Okos vagyok és elegáns, ezért gondolták, hogy idősebb vagyok.
De most, hogy tudom, így van,
nem örülök neki.
Miért öregszünk meg?
Szegény csaj! Semmi baj.
Most már elhagyhatjuk a formaságokat?
De hogy?
Lányok? Igazam volt.
- Idősebbek nálunk. - Kérdeznék.
Hye-jin!
Volt olyan pillanat, amikor igaziból megdobbant a szívetek?
Nem csak úgy.
Hanem igaziból.
Amikor Jong-hoon…
Amikor visszajöttünk a Paradicsomból,
és Jong-hoon teljes mértékben pozitívan reagált,
akkor megdobbant a szívem.
AZNAP KORÁBBAN
Egy kicsit sem inogtam meg,
nem akartam hogy aggódjál,
még egy kicsit sem.
Ez megérintett. Igen.
Meleg a helyzet és zavaros.
Meleg és zavaros.
És te, Jeong-su?
Mikor dobbant meg a szíved?
Egyáltalán volt olyan, hogy megdobbant?
Igen.
Akkor mondd el!
- Mi? - Mondd el!
- Mikor? - Ja.
Az első nap,
amikor álltatok.
Hogyan?
Amikor megnyertem az első játékot,
ott álltatok, amikor választanom kellett.
Az első nap…
ELSŐ NAP
Si-an, tisztáztad magadban a dolgokat?
Igen.
Jun-seo, meghoztad a végső döntést?
Nem hallgatom tovább.
Jaj!
Tegnap döntöttem.
Értem.
Tudom, mit mondok.
Jun-seo!
Hát…
elsírom magam.
- Mit akarsz kérdezni? - Elsírom magam.
Mindjárt.
Ne vigasztalj!
De
azért jól érezted magad velem?
Direkt módon kérdez!
Ne csináld ezt!
Oké.
- Jó volt? - Ne sírj!
Persze, remek volt.
Olyan jókat dumáltunk.
Nem unatkoztunk.
- Nekünk is ezt mondta. - Igen.
Be sem állt a szánk.
Mondd csak!
- Anyám! - Ne sírj!
Semmi baj.
Te jó ég!
Semmi baj.
Csak annyit akartam mondani,
hogy: „Ne felejts el!”
Olyan jó volt.
Életre szóló élményben volt részem.
Nagyon jó volt.
És…
Jun-seónak…
Ha kimondom a nevét, máris bőgök.
Köszönök mindent.
Az volt a nagy kérdés, hogy szerelembe eshetek-e tíz nap alatt.
De nagyon sokféle érzés hatott át.
Csodás volt.
Mit mondhatnék?
- „Csodás volt.” - Nagyon klassz.
Nem is akarok hazamenni.
Én sem.
Amióta leszereltem a seregből,
mindenhol kívülállónak éreztem magam.
Valahogy úgy éreztem,
nem jövök ki a többi emberrel.
Sem a munkahelyemen, sem máshol.
De itt ráleltem a családomra, és tényleg boldog voltam.
Értem.
Sosem fogom elfelejteni.
Ez a kihívás
fizikailag és szellemileg is nehéz volt.
De azt hiszem…
felejthetetlen kaland volt.
Mindenkinek hálás vagyok.
Igazán csodás ajándék az élettől.
Egy olyan fantasztikus emlék, amit sosem fogok elfelejteni.
Gyönyörű.
UTOLSÓ NAP
A legforróbb pokol a világon a Szinglik pokla.
Ez az utolsó nap.
YUK JUN-SEO
Ettől a perctől kezdve mindenki meghozza a végső döntést.
JANG THEO
AN JONG-HOON
KIM JEONG-SU
A hölgyek már ott vannak a végső döntés helyszínén,
és várnak a férfiakra.
PARK HAE-LIN
KIM A-RIN
KIM HYE-JIN
KIM MIN-SEOL
LEE SI-AN
Uraim,
kérlek, menjetek arra helyre ahol a választott személy várakozik!
Ha a férfi, aki érkezik, megegyezik a nő által választott személlyel,
akkor párba álltak.
Ha a férfi, aki érkezik, nem egyezik meg a nő által választott személlyel,
mindketten a Pokolban maradnak.
Nem maradt más hátra, mint a végső döntés.
- Találjuk ki, melyikük kit választ! - Oké.
- Jó. - Rendben.
Nem tudom, You-jin kit választ.
Fogalmam sincs.
Theo hű marad az érzéseihez.
- Igen. - Theo,
Jun-seo és Jeong-su Si-ant választják.
Igen.
Si-an a nagy kérdés.
Si-an ebben az évadban…
- Igen. - Rajta múlik minden.
Nem Theo lesz az.
Szerintem Jeong-sut fogja választani.
Nem bírsz elszakadni?
A titkos óhajod.
Nem erről van szó.
- Mert végül… - Nem fog megtörni.
Si-an Jeong-sut választja, annak ellenére, hogy Jun-seóhoz vonzódik.
Biztonságot és stabilitást nyújt.
Szerintem Jun-seo lesz a nyerő.
- Értem. - Yuk?
Yuk.
Végül Yukot fogja választani.
- Igen? - Szerintem is.
- Komolyan? - Yuk.
Veled értenék egyet.
- Nem kell. - Nem is fogok.
Én is Yuk Jun-seóra szavazok.
A legutolsó alkalommal tévedtünk.
A végső döntésnél
mindig a biztonság a fő szempont.
Si-an nagyon őszintén játszik ebben a műsorban.
- Igen. - És ezért
szerintem biztosra akar menni,
hosszú távú kapcsolatban gondolkozik.
Jang Theo, kérlek, indulj el!
Én?
- Theo jó fej. - Igen.
- De komolyan. - Igen.
Ő is megkönnyebbült.
Sok szerencsét!
You-jin, nagyon csinos vagy.
Minden jót!
Átéltem a fiatalkori érzelmeket,
és összeszedtem a bátorságomat, hogy kifejezzem őket.
Még mindig így érzek,
és úgy vélem, helyes döntés, hogy a szívemre hallgatok.
Miért vagy messze?
Csak vigyázz!
Mi van?
Mi az?
Kim Te-hwan, kérlek, indulj el!
Megláttam őt, és nem haboztam.
Több időt töltöttünk együtt, és egyre jobban megnyíltam.
Ő pedig egyre vonzóbb lett a számomra,
még jobban megkedveltem.
- Szia! - Szia!
Nagyon csinos vagy.
An Jong-hoon, kérlek, indulj el!
Sok közös emlékünk volt a Pokolban,
és úgy éreztem, mindkettőnk érzései őszinték egymás iránt.
Jong-hoon Hye-jint választja, nem?
- Igen. - Hye-jin lesz az.
Mi van?
Hogyhogy?
Mi ez?
Elment mellette?
- Visszamegy. - Azta! Ez meglepő volt.
Az idegenvezető tréfálkozik.
- Értem. - Igen.
Kell pár poén.
Mi volt ez?
Azért megijedtem.
Meleg van, ugye?
- Nagyon. - Igen.
Kook Dong-hoo, kérlek, indulj el!
A Pokolban és a Paradicsomban is sokat voltunk együtt,
és nagyon vonzó volt számomra, hogy összeillünk.
Remélem, hogy sikerül jó kapcsolatot kialakítani.
Szia!
Dong-ho nem habozik.
Sietősen lépked.
Igen.
Meleg van, nem?
- Mi? - Nincs meleged?
De.
Itt vagy, így lett egy kis árnyék.
De jó!
Yuk Jun-seo, kérlek, indulj el!
Ő volt az első ember,
aki élménnyé tette ezt a kalandot.
„Első ember?”
- Mi? - Min-seol?
Szeretném védelmezni őt.
Igen?
- Tényleg? - Ne már!
Meleg van, nem?
- Mi? - Meleg van, mi?
Nagyon.
- Közel ment hozzá. - Őrület!
- Elment? - Az ég szerelmére!
- A fenébe! - Yuk!
- Ne már! - Min-seol is izgult.
Ugye?
Kim Jeong-su, kérlek, indulj el!
Sok szerencsét!
- Mi? - Sok szerencsét!
Kösz.
Minden jót!
Ez a kedvenc ruhád.
Mindenkinél megáll.
A kezdetőktől fogva, tíz napon át Si-an volt a szívem csücske.
Olyan ember voltam, aki nem hitt a szerelemben első látásra,
de így visszatekintve, azonnal beleszerettem.
Igen.
Szép az inged.
És lógnak a tincseid.
Igen.
Nagyon szépek!
Mindegyikük vonzó a maga módján.
- Igen. - Ja.
Ez tényleg a vége.
Igen.
Úgy érzem…
örülök annak, hogy találkoztam veled a Pokolban.
Tényleg nagyon élveztem a veled töltött időt.
Menjünk kávézni!
- Nem túl boldog. - Nem akar.
Nyugtalannak látszik.
Neked köszönhetően élvezetesebben telt az idő a Pokolban,
és örültem, hogy ott vagy.
Világosan kifejezted az érzelmeidet, amikor együtt voltunk.
Mindig mondtad, hogy csinos vagyok és aranyos.
Ezzel boldoggá tettél, és hálás is voltam.
A személy, akivel távozni szeretnék a Pokolból…
Istenem! Olyan bizonytalan vagyok. Csak…
Csak…
Olyan nehéz időket éltem át.
Az…
Őt választja?
Boldogtalannak tűnik.
Kim Te-hwan.
- Mégis őt választotta. - Igen.
A Te-hwannal való beszélgetés után
úgy éreztem, sok szempontból nem illünk össze.
Bizonytalan voltam.
De mégis hiszek neki.
Csak rám koncentrált, senki mással nem ismerkedett.
Őszinte volt, és végig csak velem foglalkozott.
Ez megnyerő volt számomra.
Miért vágtál olyan képet, mielőtt elmondtad?
- Vágtál egy grimaszt. - Igen?
Olyat, hogy: „Nem tetszik, de…”
- Komolyan? - Igen.
- Ez pontos volt. - Ő is látta.
- Tudta, miről van szó. - Igen.
Bizony.
- Tudta. - Igen.
„Téged választalak. Hálából.”
- Így? - „Nem tetszik.
De nem hagyhatom itt.
Legyen.” Ilyen képet vágtál.
Gondoltad volna?
- Nem. - Tényleg?
Nem igaz, tudtam.
Hogyan?
Hogy lehettél biztos benne?
Mert én sosem tévedek.
Milyen nagyképű vagy!
- Annak hangzott? - Ja.
Újat választok.
Azt már buktad.
A-rin,
találkozzunk odakint!
Oké.
Érezzük jól magunkat, ha innen elmentünk!
A személy, akivel távozni szeretnék a Pokolból, az…
Kook Dong-ho.
Nem meglepő.
- Dong-ho népszerű volt. - Igen.
A-rin nyert.
- Igen. - Ja.
Ezt gondolom.
A sors keze.
Majd meglátjuk.
Hipp-hopp!
Tényleg hisz a sorsban.
- Igen. - Mindketten.
Egy helyen dolgoznak.
Közel laknak egymáshoz.
Ideális randikörülmények.
- Csak nem vesznek össze. - Összeházasodnak!
Igen!
Menjünk!
Oké.
- Meleg van. - Ja.
Sziasztok!
Én maradok.
Az elejétől fogva csak te voltál.
Nagyon kedveltelek.
Ez így kínos. Elengedjük egymás kezét?
Nem bírjuk.
- Nem? - Nem.
Túl sokáig voltunk a Pokolban.
Húzzunk el innen!
Kösz, hogy bejöttél a műsorba.
A személy, akivel távozni szeretnék a Pokolból, az…
An Jong-hoon.
Menjünk!
- Vigyázz, hova lépsz! - Oké.
Viszlát!
Viszlát, Pokol!
Si-an!
Szerettem volna kimutatni az őszinte érzéseimet,
és kíváncsi voltam a tiédre.
Mindkettő összejött.
Nem bántam meg semmit. Hálás vagyok.
Minden veled töltött pillanatot élveztem.
Elment a hangom.
Sok boldogságot!
Si-an!
Mióta elkezdődött,
vagyis szinte az elejétől fogva
semmi sem úgy történt, ahogy képzeltem.
Megismertem egy új oldalamat,
mégpedig neked köszönhetően.
Olyan csodás emlékek idéződtek fel bennem,
amelyek boldoggá tesznek.
Elszomorít, hogy vége van.
Nagyon örülök, hogy csodás emlékekkel távozhatok.
Attól a perctől kezdve…
hogy rám mosolyogtál,
egészen mostanáig
kedveltelek.
Akármilyen döntést is hozol,
remélem, jó lesz.
Nagyon finoman fogalmazott.
Theo…
Nagyon sokat nevettünk együtt.
Éreztem az őszinteségedet.
Az én érzéseim is őszinték.
Örüljünk!
Én örülök.
Jun-seo, amikor veled vagyok,
mindenféle érzelem kavarog bennem.
Szomorúság,
boldogság és izgalom.
Köszönöm, hogy elvittél a Paradicsomba.
Nagyon örültem, hogy az utolsó napot is veled tölthettem ott.
Jó így a hajad.
A személy, akivel távozni szeretnék a Pokolból, az…
Yuk Jun-seo.
Libabőrös lettem.
- Végül… - Hát így alakult.
Azt választotta, aki izgalomba hozta.
Yuk Jun-seo.
- Menjünk! - Menjünk!
Ez nehéz lehetett.
Kösz.
- Sziasztok! - Szia! Minden jót!
Jól néznek ki hátulról is…
Őrült jól!
És Min-seol…
Jun-seo, hol marad az ünneplés?
- Ünneplés? - Ja.
- Ünneplés… - Kapjál fel, és fuss velem!
Komolyan?
Hé!
Meg vagy húzatva?
Átviszi a menyasszonyt a küszöbön?
Várj már!
Mit csinálsz?
Leesett a cipőm!
Hol van?
Várj…
Pont ilyesmire vágyott.
Vége van.
Gyorsan eltelt.
- Számomra? - Igen.
- Annyira… - Veled szinte repült az idő.
Tényleg?
Először nem tetszettünk egymásnak.
Nem.
Majd a második napon egyszer csak bekövetkezett.
Igen.
Kétszer egymás után együtt voltunk.
Nem is értem.
Érdekes!
Nem is értem.
Az igazat megvallva,
Jun-seóval repült az idő.
Ha vele vagyok,
nem nyugalmat érzek, hanem izgalmat és bizsergést.
Aggódom és féltékeny vagyok, meg egy sor hasonló érzés fog el.
Ezek miatt szinte biztos voltam benne, hogy ő az igazi.
A férfi, akivel randizni szeretnék, az…
Yuk Jun-seo.
Szerintem nem tudsz bánni a nőkkel.
- Valóban? Van használati utasítás? - Ja.
Mondtam, hogy beszélni akarok veled.
- Igen? - Ja.
Mondtam: „Si-annal kell beszélnem.”
Jobban megkedveltelek, és ez megzavart.
Te és én még egyszer eljövünk ide.
Holnap biztosan én nyerek.
Aludj még egy kicsit, Jun-seo!
Álmos vagyok.
Mi van?
Álmos vagyok.
Aludjunk még!
- Hány óra? - Aludjunk még!
Úgy éreztem,
- szükségem van… - Igen?
…egy utolsó paradicsomi randira.
- Igen. - Aha.
A romantikus érzések…
Igen?
- …veled kapcsolatosak. - Igen.
Szeretnék együtt távozni Jun-seóval, és odakint folytatni a kapcsolatot.
Hogy sikerül-e?
Igen.
A végső választásom, az…
Yuk Jun-seo.
Az elejétől kezdve
vele nevettünk a legtöbbet.
És
végig ő volt az,
akire igazán felfigyeltem.
A végső választásom az Kook Dong-ho.
Valld be! Meginogtál?
Valld be!
Nem tudtam elmenni Dong-hóval a Paradicsomba,
így végül feladtam.
A végső választásom az Kim Jeong-su.
Komoly beszélgetéseket folytattunk egymással.
Mindketten nagyra tartottuk a másikat,
és ennek többször hangot is adtunk.
Jól van.
Úgy kavarogtak az érzelmek a Szinglik Poklában, mint egy nyári vihar.
Négy pár is lett a műsor végén.
- Gratulálunk! - Igen.
Gratulálunk!
Az eddigi összes évad közül
ez volt a legviharosabb az érzelmek terén.
Minket is beleértve.
- Magával ragadott. - Úgy van.
Velük éreztünk, együtt izgultunk.
Ebben az évadban a résztvevők megpróbáltak hűek maradni az érzéseikhez.
És mi is.
- Néha túlzásba estünk. - Intenzíven éltük át.
- Nagyon belemerültünk. - Igen.
- De mi is őszinték voltunk. - Bizony.
- Ez az évad az őszinteség évada. - Néztük és átéreztük.
Remélem, önök is megértik.
Ezek jutottak eszünkbe.
Nagyon sajnáljuk.
Ilyen őszinték voltunk.
- Mindannyian. - Igen.
A feliratot fordította: Hegyi Júlia