LEE SI-AN
ČUNG JOU-DŽIN
KIM MIN-SEOL
BE DŽI-JEON
KIM HJE-DŽIN
KIM A-RIN
PARK HE-LIN
KIM TE-HWAN
KOOK DONG-HO
DŽANG THEO
KIM DŽONG-SU
JUK DŽUN-SEO
AN DŽONG-HOON
PEKLO PRO NEZADANÉ
Kdo je to?
Kdo dorazil první?
Hele, jak je?
Hele! Počkej…
„Hele, jak je?“
Hele, jak je?
Hele! Počkej…
Bože, s tebou je sranda.
Tohle je poprvé, co si pro mě Džun-seo přišel k nám do pokoje.
Pojďme.
Kam?
Ven.
Kam ven?
Znám jedno fajn místo.
Je vtipné, jak zaklepal.
Všichni sprintují do cílové rovinky.
Jo.
Panebože.
Jedna otázka a jí zase buší srdce jak o závod.
Tentokrát to řekl hezky.
- Jo. - I to „hele“.
Ale viděli jste, jak se smála?
- Jo. - Viděli.
- Byla nadšená. - Je to nerozhodně, co?
Asi jo.
Na to zapomeňte.
- Džun-seo může mít náskok. - Viď?
Džun-seo vede 60:40.
- Jo. - Neuvěřitelné.
Je to 60 % pro Džun-sea a 40 % pro Džong-sua.
„Šedesát procent.“
Džun-seo si asi šel promluvit se Si-an.
Asi toho měl hodně na srdci.
- Co? - Asi toho měl hodně na srdci.
Jo, to jsem si jistý.
Vypadalo to, že se včera rozhodl.
- Včera? - Jo, z většiny.
Myslím, že je rozhodnutý.
Takhle nesmí uvažovat.
Neuklidňuj ho. Na to není čas.
Co to do tebe vjelo?
- Do mě? - Přišels nejdřív pro mě.
Viď? Už je to dlouho. Nebo to možná bylo prvně.
Trochu jsi mě překvapil.
- Fakt? - Jo.
Musíš dělat věci naplno.
Cos dělal? Co? Proč se usmíváš od ucha k uchu?
Proč se tolik usmíváš?
Rád tě vidím.
- Aha. - Jo.
- Včera… - Cos dělal?
Takže včera…
Když sis vybírala, věděl jsem, že nepojedu.
- Já… - Věděls to?
Jo, měl jsem pocit, že mě nevybereš.
- Jo. - Ale…
- Když se to fakt stalo… - Jo?
…fakt to zabolelo.
Celé mě to ohromilo.
- Aha. - Mé pocity.
- Jo. - Mé emoce.
Byl jsem v Ráji často, takže mě nemrzelo, že jsem nejel.
Jo.
Ale obloha včera v Pekle vypadala tak krásně.
- Takže… - Jo.
Říkal jsem si, že by bylo fajn ji vidět s tebou.
Zatraceně.
- Co je to s tebou? - Co?
A je vymalováno!
„Počkat, fakt to řekl?“
- To si Si-an myslí. - Viď?
- Ten pohled? K nezaplacení. - Jo.
Byl rozkošný.
Zatraceně.
Co je to s tebou?
Tak to prostě bylo.
Taky neproběhly žádné rozhovory ve dvou nebo tak.
Aha.
Všichni jsme si povídali venku.
Pak jsme šli brzy spát. Myslím, že tak kolem 23:00.
- To je brzy. - Jo.
Spal jsem dlouho a dobře,
takže se dnes cítím lépe.
- Jo? - Jo.
Aha, to je fajn.
Jo.
- Tak to se tu dělo. - Jo.
- Byli jsme spolu v Ráji dvakrát. - Jo.
Přemýšlel jsem o tom,
jak jsem se podruhé choval.
„Už jsem se rozmyslel.“
- Jo. - Na to jsem před spaním myslel.
Aha.
- Takže… - Jsi rozhodnutý?
Jo.
Řekl jsem to i Min-seol.
Udělal jsem to.
- Rozumím. - Jo.
- Splnil jsem svou část. - Jo.
- To ano. - Uzavřel jsem to.
A teď jsem jasně vyjádřil své city.
Už nemusím nic dělat ani se víc snažit.
Jen musíš být milejší.
To je fakt.
Pokusím se.
Jo, zkus být něžnější.
Jo.
- Stačí být trochu milejší. - Jo.
- Řekni mi jménem. - Co?
Si-an.
Musím to trénovat.
- Ne „hele, Si-an“. - Žádné „hele“.
- Neříkej to. - Fajn.
Jsem Si-an.
Dobře.
Snaží se změnit.
Zvíře bylo zkroceno.
Nevěřím, že už je poslední den.
Jo.
My dva jsme
- spolu často byli v Ráji. - Jo.
Strávili jsme spolu hodně času.
- Jo. - Nelituju toho.
- Jo. - Byli jsme spolu hodně.
- Máš pravdu. - Jo.
Pocity, které jsem měla…
Jo?
- Když jsme si poprvé v Ráji povídali… - Jo.
- …hodně jsem toho o nich řekla. - Jo.
- O pocitech, které jsem potlačovala. - Jo.
Tenkrát
jsem se taky skoro rozbrečel.
Jo, pořád jsi to říkal.
Jo.
Pořádně jsi mě objal.
RÁJ, 6. DEN
- V pořádku? - Jo.
- Promiň. - V pohodě.
- Nezlob se. - To nevadí.
Moc to bolí.
- Byla jsem ti vděčná. - Chápu.
Když jsem si poplakala,
všechno ze mě spadlo.
Bylo to venku.
- Takhle? - Všechno zevnitř vyplulo na povrch.
Nevím, co mám říct.
Co?
Nemusíš říkat nic.
- Není tam co dělat. - Jo. Cože?
Není tam co dělat.
Dělejme, že tam nic není a zůstaňme.
Takového jsem ho ještě neviděla.
Tak moc se snaží.
Jo, to ano.
Džun-seo si naordinoval něhu.
- To je něco. - Těžko se to překoná.
- Jo. - To fakt jo.
- Teď už je to 70 až 80 % v jeho prospěch. - Jo.
Ale u Si-an nevím.
Jednu svou stránku ukazuje jen Džun-seovi.
- Přesně tak. - Je to tak.
- Když přišel, široce se usmála. - Jo.
- A její pohled říkal všechno. - Jo.
Když je s Džong-suem,
- jako by už dávno byli pár. - Jo.
Ale s Džun-seem
to působí jako to období na začátku vztahu.
Největší rozdíl mezi nimi je v tom,
že Si-an od Džong-sua nic neočekává.
Jenom od Džun-sea.
„Udělej tohle a tamto.“
Požádala ho, aby byl milejší.
Už teď od něj dost očekává.
Působí to jako něco instinktivního.
Si-an si srdcem vybrala Džun-sea.
Kdyby si byla Džong-suem tak jistá,
myslím, že by ji Džun-seova slova nedojala
ani by se na něj nedívala takhle láskyplně.
- Přesně. Neříkal jsem to? - Jo.
Už se mi nechce mluvit.
Chci se jen dívat.
- Mlčím. - Dívejme se.
- Nevíš. - Předčasné závěry jsou zakázané.
A-rin?
Bude ti to ještě trvat?
Jen pět minut. Ne, tři.
- Dvě minuty. - Dvě?
Co mu je?
„Co mu je?“
Líbí se jí to.
Pojďme.
Co mé oblečení? Vypadá tropicky?
Vypadáš jako koktejl.
Jako koktejl?
Ovocný.
- Sedneme si sem? - Jo.
Dnes jsem si vzal brýle.
Jsou dioptrické?
Jsou slabé, blokují modré světlo.
Tady žádné modré světlo k blokování není.
Chceš jen mít styl?
O čem to mluvíš? Styl? Prosím tě.
- Sluší ti. - Cos včera dělala?
- Včera? - Jo.
- Chlubila jsem se, jak se budu bavit… - Jo.
Ale nestalo se.
Nebyl tu nikdo, s kým bych chtěla mluvit.
Jen jsem sledovala Džun-sea a Min-seol.
Těšila ses na zábavu, ale asi se nic nedělo.
Vážně.
Když jsi v Ráji, říkáš si, co dělají ostatní v Pekle
a jaké fotí fotky.
To tě zajímalo?
Peklo tě očividně dost zajímá.
- Protože jsi tu byla ty. - Aha.
V tom případě je fajn projevit zájem.
Když jsem jel včera do Ráje, bylo to trochu jiné.
Slyšela jsem. Hrozně jsem záviděla.
- To nemusíš. - Proč?
- Prý jste byli v baru. - To jo.
A taky na bowlingu.
- Jo. - Přesně.
Nic zvláštního.
Když jsme jeli my, žádná zábava tam nebyla.
Bowling byl nudný.
Se mnou by to byla zábava.
To by bylo jiné.
Roztomilé.
- Šli jsme rovnou do baru. - Aha.
Dali si večeři.
A po večeři jsme měli čaj.
- A nějaké ovoce. - Aha.
Trochu jsme si povídali. Pak jsme se umyli a šli spát.
Zase podrobně popisuješ svou časovou osu
- a cos dělal. - No…
Jen říkám, co se dělo.
Nic zvláštního.
Rozumím.
- Co? - Co je?
Čemu se směješ?
Bože, to je sranda.
- Proč se pořád směješ? - A proč ty?
Přestaň. Rozesmíváš mě.
- Ty sis začala. - Ne, ty.
Co je? Čemu se pořád směješ?
- Proč jsou tak veselí? - Prostě jsou.
Musí být šťastní.
- Jsou si blízcí. - Jo.
Dnes nemáš náušnice.
Nestihla jsem si je vzít.
Nemělas čas?
Dals mi dvě minuty. Vyšla jsem po jedné.
- Vyberu ti je. - Fakt?
Jaké jsou možnosti?
Tamty listy.
Když tě vidím ze strany,
máš velké náušnice.
Jsou na mě moc výrazné.
Viděl jsem je…
- Jsou obří. - A asi budou těžké.
Sluší ti.
Děkuju.
Tamty listy.
- Ty ne. - Ne?
Vezmi si ty, co ti vyberu.
Ale tolik doplňků jsem si nevzala.
Mám tohle.
Tohle ti sluší.
- Je to lepší, viď? - Jo, tohle a…
Zkus tyhle.
Vezmi si tyhle.
Ne, ty ne.
Tyhle…
- Ty mě děsí. - Nesnášíš je.
Děsí mě.
- Ty mě děsí. - Ne, dám si je do uší.
Třeba se ti teď budou líbit.
- Ukaž. - Tak co?
Ty mě děsí. Nenos je.
Jsou děsivé.
- Nos tyhle. - Ne.
Budu nosit, co chci já.
Fakt? Tak fajn.
Proč jsme sem šli…
Tohle taky nechci. Je to moc odvážné.
- „Fakt? Tak fajn.“ - „Proč jsme sem šli?“
Tohle je hezké.
- Sluší ti. - Pomoz mi.
- Je to těžké. Nikdy jsem to nedělal. - Mám dlouhé nehty.
Snaž se, nebo požádám někoho venku.
V pohodě? Dobré?
- Jo, fajn. - Pojďme.
Dobře.
Proč ses ptala na můj názor?
Co?
Ti dva mají skutečné rande.
- Jo. - Ano.
Rande v Pekle.
Pro ně je to hotová věc.
- To je fakt. - Jo.
Vykouzlili mi úsměv na tváři.
Ťuk, ťuk.
- Co děláš? - Co?
Pojďme ven.
Dobře.
Chceš vzít foťák?
Jasně.
Je hezky.
To tedy je!
To tedy je.
Neměli jsme možnost se vyfotit.
Udělám ti hezkou.
Vyfotím vás.
Fakt? To by bylo super.
Jasně.
Tak jo, raz… Tamta póza byla lepší.
Jo.
Průvodce.
- Kdy se objevil? - Průvodce!
Odpočítej nám to.
Dobře, vyfotím vás.
Tak jo, raz, dva.
Ještě jednu.
Tak jo, úsměv. Raz, dva.
- Poslední. - To je moc rychle.
Nějakou legrační.
Dobře.
Co uděláš?
Bože, to je ale hezký pár.
Vážně.
Ukaž.
Asi dostanu vynadáno.
Džong-hoon je jen vyfotil a odešel.
Nedělá fakt průvodce?
- Kdy? On odešel? - Asi dělá.
Ukaž.
Asi dostanu vynadáno.
Nešklebil ses, že ne?
Tady se šklebím.
Hele!
Ne, snažil jsem se!
Snažil jsem se zašklebit.
- No tak! - Netušil jsem, kam až zajdeš.
Mělas mi říct, kam až mám zajít.
No tak, co to je?
Nemůžeš to zničehonic takhle rozbalit.
Tuhle si nechám.
Ne.
Vyšly skvěle.
Bože, i tvé šklebení vypadá dokonale.
Páni, to je jak na focení.
Počkej.
To je ono.
- Už to leze. - Už to leze.
Určitě budeš krásná.
Nejsi unavený? Vypadáš strašně unaveně.
- Dneska? - Jo.
Jsi, viď?
Staroušek je unavený.
Tenhle staroušek…
Staroušek je unavený.
Fakt se ti to líbí.
Takhle ses zasmála.
Nevěřím, že je poslední den.
- Viď? - Jo.
Taková pohoda.
Vážně…
je to jako sen.
Ano?
Strašně to uteklo.
Jaké je aktuální skóre? Kdo vede?
- „Aktuální skóre!“ - Ano.
Aktuální skóre je…
- ve prospěch Juk Džun-sea. - Jo.
- Ano. - Souhlasím.
Si-an vypadá, že je šťastná a baví se.
Ale srdce jako kdyby měla jinde.
Tak to působí.
Vypadá moc v klidu.
Proč vzdycháš?
Máš doma potíže?
Da-hee měla pro Džong-sua
- vždy slabost. - To je fakt.
Proč myslíš, že si vybere jeho?
Když byla s Džong-suem,
viděla jsem, že občas na něco myslí.
Jako by byla srdcem u Džun-sea,
ale stejně si myslím, že si nakonec vybere Džong-sua.
Co? Fakt?
Ty jsi tak…
Páni, jsi tak neoblomná.
Nejde o to, koho by sis vybrala ty?
- Ne. - Je stálá jako Dong-ho.
Nemyslíte, že si vybere někoho, kdo je stabilnější a pohodovější?
Ale je to Si-an, takže těžko říct.
Takže i když toho cítí víc
- k Juk Džun-seovi… - Ano.
- …vezme to dlouhodobě. - Jo.
- A vybere si pohodu? - Je to tak.
Nikdy nevíte.
Si-an si podle mě vybere Džun-sea.
- Fakt? - Fakt? Spíš Džong-sua.
Jo, Džong-sua.
- Proč? - Pořád nemáš ponětí.
Proč tak najednou? Si-an se mnou není v pokoji.
U nás v pokoji se to taky neřeší.
Proč najednou Džong-sua?
To není najednou.
Na začátku spolu byli v Ráji.
- Prý ji dostával do kolen. - Jo.
Prý jí Džong-su takhle masíroval ruku.
- Na to Si-an nezapomněla. - Ale…
Fakt? Pořád?
Řekla nám to. Prý ji to dostalo.
Posledně se o tom odjela ujistit?
Chci si vybrat Džun-sea. Myslíte, že mi to oplatí?
- Slyší to, co chce. - Panebože!
- Je tak roztomilá. - Chce tomu věřit.
Bože, Min-seol.
Chci si vybrat Džun-sea. Myslíte, že mi to oplatí?
- Co? - Vybere si mě?
Mám si s ním jít promluvit?
Já bych mu všechno řekl.
Nemůžu mluvit za něj,
ale slyšel jsem: „Kdyby bylo víc času, mohlo to být jinak.“
Co děláš?
Jdeme, A-rin.
- Kam jdete? - Ne, to nemůžete!
- Chci s tebou mluvit. - Ty jsi ale zlý!
- Jsi zlý. - Je se mnou.
- S Dong-hoem jsme si dost nepokecali. - Fajn.
- Sedněte si, pokecáme tady. - Tady.
Jdeme s A-rin ven.
Můžu sedět tady?
Jo, můžeš.
- Ty jsou naše. - Fajn.
Vyspal ses na dnešek?
Já? Skvěle. Odpadl jsem.
- Včera jsem byl tichý, co? - Jo.
Chodila jsem po špičkách.
- Fakt? Promiň. - Jo.
U nádobí jsi vypadal naštvaně.
Nedalo se s tebou mluvit.
Naštvaně?
Jo, dal jsi jasně najevo, že mýt nádobí se mnou nesnášíš.
Proč bych to nesnášel?
Nevím, choval ses tak.
- Ne, tak to nebylo. - Fakt?
Jen jsem ještě
neměl vyřešené osobní pocity a starosti.
- Tak proto. - Aha.
- A už jsou vyřešené? - Jo.
- Rozhodně. - Tak fajn.
Na výsledcích nezáleží.
Musím se prostě řídit instinktem.
- Že jo? - Já taky.
- Jo. - Udělám totéž.
- Je to tak správné. Nemyslíš? - Jo, je.
Dejme si dnes drink.
Přísahám,
- že tohle bylo jak na malou ségru! - Co?
Vážně, ty…
- Zbláznil ses? - Co je?
Jasně, dáme si drink.
Tohle je tvůj dnešní look?
- Jo, nevinný. - Vstaň.
Počkej, podívám se.
Je to hezké.
Vypadám dobře?
- Co? - Máš nějaké doplňky?
- Jo. - Je to trochu chudé.
Vezmi si řetízek.
„Vezmi si řetízek!“
Něco tu mám, ale nevím, co si mám vzít.
Vyber mi.
- Tenhle ne. - Ukaž.
Jeden z těchto.
Doplňky jí vybírá někdo, kdo k ní nic necítí.
- K čemu to je? - Ale ona něco cítí k němu.
- Jo. - Fakt?
- Pro Min-seol… - Není to smutné?
- Jo. - Je to zábava.
Fakt?
- Z jejího pohledu. - Ano.
- Nic moc, co? - Tenhle by byl lepší.
- Co? Ten? - Tenhle. Jo.
Dobře.
- Je hezký? - Není špatný.
Dej mi ho na krk.
- Já? - Mám moc dlouhé nehty.
Bože, ty jsi náročná.
Udělej to. Mám dlouhé nehty.
- Dobře. - Nedám to.
Ukaž.
Ať není moc krátký.
Jo, trochu volnější.
Díky.
Podívám se.
Jo. Taky ses hodně opálila.
Jo, jsem fakt opálená.
- Hele! - Jo?
- Není to zlé, co? - To je ono.
Džun-seo si na 200 % vybere Si-an.
Bože, ale…
Džun-seo je tak zvláštní. Pořád…
Pořád mě vodí za nos. Dohání mě k šílenství.
Pořád flirtuje. A taky mi dal na krk řetízek.
I když něco cítí k jiné,
pořád flirtuje se mnou.
Vůbec ji nevodí za nos.
- Nic neudělal. - Ty jsi ale zlý.
Ale vážně.
Chápu, proč si to Min-seol myslí.
Počkej, takže Džun-seo s ní flirtoval?
- Vůbec ne. - Neflirtoval.
- Vždy se s ní cítil uvolněně. - Jo.
Ale ona
si pořád myslí, že s ní flirtuje.
A Džun-seo jen přišel na návštěvu.
- Nudil se. - To je fakt.
A ten řetízek vybral,
- protože ho požádala. - Jo.
Požádala ho, aby jí ho dal na krk. A on řekl, že je náročná.
Máš pravdu.
Když si to pustíte znovu, uvidíte, že fakt neflirtoval.
Min-seol si chce myslet to, co se jí hodí.
- Když mluví s ostatními ženami… - Jo.
…ptá se: „Nemyslíte?“ Snaží se získat odpovědi, které chce.
Ale zamilovaní mají sklon věřit tomu, čemu chtějí.
- Vidí smysl v každé maličkosti. - Ano.
Proto to řekla.
- Promluvíme si v soukromí? - Jasně.
- Budu smutná, až to skončí. - Jo.
Už je skoro konec.
Nemyslela jsem, že to tak uteče.
Zpočátku mi deset dnů přišlo jako věčnost.
- Jo. - Bála jsem se toho.
- Ale uteklo to. - Jo, souhlasím.
Jak jsme byli dvakrát v Ráji, přišlo mi to rychlejší.
Jo.
Lituješ za těch deset dnů tady něčeho?
Že jsem první den prohrál a zůstal v Pekle.
- Fakt? - Jo.
V životě
- vždy vyhledávám vítězné situace… - Jo.
Zjistil jsem, že s tím se tady musím smířit.
Ten první den to pro mě nebylo snadné.
Co jsou to „vítězné situace“?
Obchod. Být úspěšný.
- Myslel to tak, ne? - Dobýt.
Zdá se, že ho pohltil jeho vlastní svět.
- Je zahleděný do sebe. - Jo.
Ty tři čokoládové mince.
Chtěl jsem ti je dát všechny.
- Fakt? - Jo.
- Víš, komu jsem je dala já? - Ne.
- Nejsi zvědavý? - Ne.
- Fakt? - Jo.
- Nejsi zvědavý? - Ne.
Nezajímá mě, komu jsi je dala ani kdo je dal mně.
Nejsem typ, kterého takové věci zajímají.
Vážně?
Nejsi zvědavý?
Je to tak.
- Fakt? - Jo.
- Nevidím v tom skutečný smysl. - To je zajímavé. Chápu.
Pro mě je nejdůležitější to,
co si myslím a cítím já.
Aha.
To je zajímavé.
„To je zajímavé!“
Vážně je to zajímavé.
Ale ženy chtějí zvědavé muže.
- Je to tak. - Jo.
Přijde jí zvláštní, že není zvědavý.
- Je to divné. - Proč není?
Když o mě má někdo zájem,
mělo by ho zajímat, koho jsem zvolila.
- Chce, aby byl zvědavý. - Ano.
- Mluvila jsem o tom. - Co?
„Myslím, že se o mě Te-hwan nezajímá.“
- Fakt? - Jo.
Myslím…
Vždy jsem byl k ostatním
- nevšímavý. - Přesně tak.
Chovám se tak i k sobě.
- Aha. - Takže…
Stojím si za svým přesvědčením,
- takže mě nic jiného nezajímá. - Není to důležité.
„Není to důležité.“ To si myslím o mnoha věcech.
- Tak vznikají nedorozumění jako tamto. - Jo.
- Ale to se dá vyřešit mluvením. - Jo.
Upřímně? Nejdřív jsem si nebyla jistá.
Mluvíš o tom, že si nejsem jistý…
Mluvíš o tom,
ale ostatní holky říkají,
že se k tobě chovám láskyplně.
- Ke mně? - Jo, jsem takový.
Fakt?
Říkám si: „Proč si Dži-jeon není mými city jistá?“
Ale proč jsem si nebyla jistá?
Taky nevím.
Nemáš to v povaze?
- Možná jsem byla opatrná. - Jo.
Možná mám problém uvěřit, jestli jsi upřímný, nebo ne.
Jsem taková.
- Aha. - Když něco řekneš,
myslím si: „Je to skutečné?
Nesnaží se mě jen uklidnit?“
- Jo. - Přemýšlím o takových věcech.
Jo.
Zajímá tě ještě něco?
Během dvou dnů v Ráji
- jsem se zeptal na vše. - Jo.
- Co asi dělají ostatní? - Jo, půjdeme?
- Jdeme? - Jo.
Tohle slyšet bylo frustrující.
Mám pocit, že se uvnitř dusím.
Jako kdyby vůbec nemluvili jeden s druhým.
- Jo. - Necítím to, když mluví.
U Te-hwana jde o to… Jak bych to řekl?
Je strašně zahleděný sám do sebe.
- To si myslím. - Je…
- sebestředný. - Neuvažuje o tom,
že by během rozhovoru s ostatními změnil to, co si myslí.
„Jsem, kdo jsem a svá přesvědčení nezměním.
Je mi fuk, jestli to přijmeš, protože takhle já uvažuju.“
- „Jsem takový.“ - Jo.
- „Tohle jsem já.“ - „Jsem takový.“
Ale pokud to tak je,
randit bude těžké.
Možná je to trochu negativní stránka umělců.
Když to zjednoduším, bere své umění trochu snobsky.
Upřímně? Taky jsem trochu takový.
- Takže… - Proč?
Po dvacítce
jsem se zajímal o hip-hop.
- Úplně mě to pohltilo. - Jo.
- „Jsem nejlepší.“ - Jo.
- „Vy jste nuly.“ - Aha.
- Ale… - V textech raperů
- to vidíte často. - Jo.
Připomnělo mi to tu dobu.
Chápu.
Abych byl upřímný, je to smutné.
Mám otázku.
Promítalo se to myšlení do tvých vztahů nebo do chování
- k přítelkyni? - Tak…
Ano, protože s tím myšlením žiješ.
- Aha. - Aha.
- Myslíš si o sobě, že jsi bůhvíkdo. - Jo.
A mluvit úsečně znamená, že jsi cool.
- Chápu. - Bum.
A jemu na jeho kultuře moc záleží a má velké sny,
takže myslím, že je do toho trochu ponořený.
- Ale může se změnit. - Jo.
Jako já.
Kéž by Te-hwan bral
trochu víc ohled na ostatní.
Konečně si zaplaveme v oceánu.
To bude zábava!
Jsou vyřízení.
Všichni mají dost.
To je super!
- Je jak tuleň! - Super!
Je to ledové!
Páni, to je Džun-seo?
Je prakticky ryba.
- Chyťte ho! - Dávej!
Ne, počkat!
Chceš na kruh?
Je to ledové!
- Nashle v Soulu! - Čau!
Je to ledové!
Jsi nejlepší, Džong-hoone. Ty jediný se o mě staráš.
- Není ti zima? - Je!
Co to Džun-seo dělá?
Je snad Tarzan?
Jak se dostal nahoru?
„Tarzan!“
Panebože!
Ale co tam dělá?
- Tarzane! - Tarzane!
Džun-seo! Sledujte ho! Viděli jste ho?
Úžasné!
- Skočil jak potápěč. - Skočil z útesu.
- On skáče z útesů. - Jo?
Co to proboha dělá?
Nevím.
Dej mi to.
Nejdřív mi odpověz. Jsme spolu v týmu?
Jsme!
- Fajn, je to ofiko. - Ne, nejsme!
- Prosím? - Jsme spolu, promiň.
- Co? Najednou? - Promiň.
Opatrně.
Ve vodě ti to jde.
- Jo. - Je ta hloubka v pohodě?
Jo.
Kam pluješ, Si-an?
Ahoj!
Cos to udělal?
Jak popluje daleko?
Je moc hluboko.
- Co? Že jo? - Jo.
Vrať se!
Hele! Kdy ses dostala tak daleko?
- Jde do vody. - To ne.
Chtějí uplavat?
Ahoj!
Už se blížím!
Bože, Jou-džin.
- Bože, Jou-džin. - No tak, Jou-džin.
Fakt chceš uplavat?
Zachráním ji.
- Hej, ty… - Neber mi ji. Je to má princezna.
- Máš smůlu. - Jdi tamhle.
- Ne! - Přidám se.
Ne!
Zachráníš ji se mnou?
Není mi dobře.
Zvládnu to sama.
Proč jdou dál?
Asi už odcházejí.
Ano?
Byla to zábava.
Jo, byla.
Ručníky.
Zbyly nějaké ručníky?
- Mrznu. - Je mi zima.
- Počkat. - Podej mi ručník.
Neměl jsem lézt do vody.
- Proč ne? - Asi jsem nastydl.
Fakt? Co budeme dělat?
Jestli je ti taková zima, asi budeš fakt nemocný.
Asi jo.
- Jsi v pohodě? - Nevím.
- Nevíš? - Vezmu si léky.
Ale pít musíme, ne?
Ne, na léky pít nemůžeš.
Jo.
Nestalo se předtím něco?
Co by Džong-sua rozhodilo?
Si-an se o Džun-seovi zmínila, když byla s Džong-suem.
Řekla: „Kam šel Džun-seo?“
- Možná to bylo tohle? - Jo.
To se stalo.
Zeptala se, když byla s Džong-suem?
- Jo, s Džong-suem. - Ano.
To bylo ono.
- To bylo ono. - Tehdy.
Džong-su je teď trochu…
- Ne, oba jsou aktivní. - Jo.
Ale když Džong-su vidí Džun-sea se Si-an,
trochu ho to…
- Sejme. - Rozesmutní.
- Asi je unavený. - Džong-su řekl, že je konzervativní.
Jo.
Ale Džun-seo není smutný, když je Si-an s Džong-suem.
U Džong-sua to poznáte.
- Jo. - Jo.
Mám hrozný hlad.
- Páni! Panečku! - Cože?
Maso na gril?
- Co? Maso? - To je šílenost!
- Co je to? - To je šílené.
- A-rin si sedne sem a ty tam. - Fajn.
- Jde ti grilování? - Jo.
- Je to dobré. - Moc dobré.
Připijeme si?
Dobře.
Jaké pivo chceš?
- Tohle? - Jo.
Dobrá práce za devět dnů.
- Na zdraví! - Na zdraví!
Nevěřím, že je to poslední večer.
- Že je poslední? - Jo.
Je to poslední večer.
Tak pomalu začneme?
- Zábava. - Jsem zvědavá.
Prostřídáme se.
Nejvíc mě zajímá Dong-ho.
Dong-ho…
Budete v šoku.
Jsem tak zvědavá.
- Je mladý. - Ředitel?
Viď?
Je mi třicet let.
Kdy ses narodil?
V roce 1993.
Aha.
Jsem certifikovaný účetní.
Je to účetní!
Pan Účetní.
Účetní? To je super.
Účetní.
- Já to věděl. - Tak hezký účetní?
Věděl jsem, že to bude odborné.
Jo.
Ty budeš taky odbornice.
Nemysli, že jsem starší.
Nechtěj mě naštvat. Jsem teď citlivá.
Všichni se mnou mluví zdvořile,
jako bych byla očividně starší než oni.
Jsou si tak jistí, protože vypadám o tolik starší?
Jou-džin předtím… Promiň, já nechtěla.
Chceš se pohádat?
- Pořád to dnes dělám. - Chceš mi vyhlásit válku?
Takže nejsi starší?
Jou-džin…
Nejsem starší než ty.
- Je mi s tebou fajn. - Jo.
Ale jen pokud jsi starší.
Z nějakého důvodu…
Jsi trochu starší, ne?
Ne?
- Její výraz! - „Proč myslí, že jsem starší?“
Ale oni jsou mladší.
- Sladké. - Chudinka.
Jsi nejstarší?
Zeptám se takhle.
Na kolik opravdu vypadám?
- Proč? - Ne, řekni, Jou-džin.
Jo, řekni nám to.
Je mi 28.
- Aha. - Aha.
Pokud jde o mou práci, tančím v souboru.
- Tančím a dělám choreografii. - Fakt?
- Sedí to na ni? - Fakt jo.
Jsem učitelka a umělkyně.
- „Umělkyně.“ - Panečku.
- To bych neřekl. - Fakt?
Ale když jsem gestikulovala nebo něco imitovala,
říkala jsem si: „Není má ruka moc elegantní?“
- A tak. - Vůbec ne.
„Neprozradila jsem se?“
- Občas mě to napadlo. - Vůbec ne.
Bungee jumping jsi popsala jako „frnk“.
- „Frnk!“ - To je fakt.
- „Frnk!“ - To byla nápověda.
- Min-seol? - Min-seol?
Narodila jsem se…
v roce 2000 a je mi 23.
Vidíš? Já to říkal.
Vypadáš na svůj věk.
Páni, to je šílené.
Je mi… 25 let.
- Neuvěřitelné. - Narozena v 1999.
- Páni, 1999. - Cože?
Vidíš? Já říkala, že jsi o rok starší než já.
- Tvůj věk? - Jo.
Aha.
Narodila jsem se v roce 2000.
Co? Já věděla, že jsme stejně staré!
Je mi 25. Narodila jsem se v roce 1998.
- Jako já. - Já to říkala.
Bože, to bylo překvápko.
Sakra, jsem nejstarší!
No jo.
- Dělala si naděje. - Jo.
- My to říkali. - Naše nejstarší.
Z tvého vystupování to bylo jasné.
Říkala jsem si, že působím dospěle, tak je to pochopitelné.
Protože vypadám tak chytře a elegantně, pravděpodobně mě tak vnímali.
Ale když teď vím, že jsem nejstarší,
trochu mě to rozesmutnilo.
Proč stárneme?
Chudinka. To je v pohodě. No tak.
Vyřešíme, jak se máme oslovovat?
Jak?
Dámy? Měla jsem tenkrát pravdu.
- Všechny jsou starší než my. - Mám otázku.
Hje-džin.
Nastal okamžik, kdy jsi měla pocit, že ti poskočilo srdce?
A nemyslím jen motýlky.
Poskočilo ti srdce.
Když Džong-hoon…
Když mi po návratu z Ráje dal
naprosto ujišťující odpověď,
poskočilo mi srdce.
DNES ODPOLEDNE
Ani jednou jsem nezaváhal.
Jen jsem si říkal, že by ti to mohlo dělat starosti,
což jsem nechtěl.
Dojalo mě to. Jo.
Začíná to tu být srdečné a příjemné.
Srdečné a příjemné.
Jo, co ty, Džong-su?
Poskočilo ti někdy srdce?
Poskočilo ti za tu dobu, co jsi přijel?
Jo.
Tak povídej.
- Co? - Povídej.
- Kdy to bylo? - Jo.
Jak jste
první den stály.
Cože?
Když jsem první den vyhrál hru,
stály jste tam a já si vybíral.
První den…
1. DEN
Si-an, už ses rozmyslela ohledně svých pocitů?
Jo, asi jo.
Džun-seo, už víš, jaké bude zítra tvé konečné rozhodnutí?
Nemůžu to poslouchat.
Drahoušku.
Rozhodl jsem se včera.
Aha.
Mám jasno.
Džun-seo.
I tak…
Asi budu brečet…
- Na co se chceš zeptat? - Asi budu brečet.
Budu brečet.
Ne, neutěšuj mě.
I tak
sis to se mnou v Ráji užil, že jo?
Ptá se ho tak přímo!
Nedělej to. Prosím.
Dobře.
- Byla to zábava, ne? - Nebreč.
No jasně, moc jsem si to užil.
S tebou se povídalo nejlépe.
Ani chvíli jsme se nenudili.
- Nám říkal totéž. - Jo.
Fakt. Mohli jsme mluvit pořád.
To zvládneš.
- Bože. - Nebreč.
To je v pohodě.
Panebože.
Je to dobré.
Asi jsem se snažila říct:
„Nezapomeň na mě.“
Byla to velká zábava.
Cítila jsem, že je to zážitek na celý život.
Byla to zábava.
A…
Chci Džun-seovi říct…
Kdykoliv o něm mluvím, brečím!
Děkuju ti.
Má nejzásadnější otázka zněla: „Můžu se zamilovat za deset dnů?“
Ale kromě toho jsem cítila různé emoce.
Bylo to fajn.
Co mám říct?
- „Bylo to fajn.“ - Bylo to prostě fajn.
Nechce se mi domů.
Mně taky ne.
Od té chvíle, co mě propustili z armády,
jsem se všude cítil jako outsider.
Vždy mi přišlo,
že s ostatními nedokážu vyjít.
Cítil jsem to v práci i kdekoliv jinde.
Ale tady to bylo, jako bych našel rodinu, takže jsem byl vážně šťastný.
Chápu.
Na tohle nezapomenu.
Můj pobyt tady byl
samozřejmě fyzicky i psychicky těžký.
Ale myslím…
že to byl takový nezapomenutelný únik.
Všem jsem vám vděčný.
Tohle byl vážně ten nejvzácnější dárek, jaký jsem kdy dostal.
Bude z toho hezká vzpomínka, kterou si budu střežit celý život.
Je to moc hezké.
POSLEDNÍ DEN
Nejžhavější peklo na světě. Peklo pro nezadané.
Toto je poslední den.
JUK DŽUN-SEO
Od této chvíle vás čekají konečná rozhodnutí.
DŽANG THEO
AN DŽONG-HOON
KIM DŽONG-SU
Ženy se již přesunuly na místo konečného rozhodnutí
a čekají na muže.
PARK HE-LIN
KIM A-RIN
KIM HJE-DŽIN
KIM MIN-SEOL
LEE SI-AN
Pánové,
jděte, prosím, na místo, kde je osoba, kterou jste si vybrali.
Pokud je muž, který přijde, osobou, kterou si žena vybrala,
stanou se závěrečným párem.
Pokud muž, který přijde, není osobou, kterou si žena vybrala,
oba zůstanou v Pekle.
Tak jo, už zbývá jen konečné rozhodnutí.
- Pojďme předpovědět, koho si vyberou. - Fajn.
- Dobře. - Tak jo.
Nevím, koho si vybere Jou-džin.
Nemám ponětí.
Theo podle mě zůstane věrný svým pocitům.
- Jo. - Takže Theo,
Džun-seo a Džong-su si vyberou Si-an?
Ano.
Si-an je problém.
V této řadě byla Si-an…
- Ano. - Záleží na jejím výběru.
Theo to není.
Myslím, že Si-an si vybere Džong-sua.
Pořád si to myslíš?
Osobní přání.
O to nejde.
- Myslím, že nakonec… - Je nezlomná.
Si-an si vybere Džong-sua, i když ji to táhne k Džun-seovi.
Je bezpečný a pohodový.
Myslím, že si nakonec vybere Džun-sea.
- Chápu. - Juka?
Juka.
Taky myslím, že nakonec vybere Juka.
- Páni, Juka? - Já taky.
- Fakt? - Juka.
Chci být na tvé straně.
- Ne, to nemusíš. - Tak nebudu.
Nebudu. Vybírám Juk Džun-sea.
Ale posledně jsme se všichni mýlili.
Ale u konečného rozhodnutí
mají všichni sklon vybírat někoho bezpečného.
Pokud jde o Si-an, vystupuje v tomto pořadu velmi upřímně.
- Jo. - Kvůli tomu
si myslím, že vybere bezpečnou možnost,
se kterou může mít dlouhodobý vztah.
Džang Theo, pojď dolů, prosím.
Já?
- Theo byl tak super. - Jo.
- Vážně. - To byl.
Myslím, že se mu ulevilo.
Hodně štěstí.
Dnes jsi okouzlující, Jou-džin.
Hodně štěstí.
Získal jsem zpět ty ryzí emoce z mládí
spolu s odvahou vyjádřit vše, co jsem cítil.
Ty pocity mám stále v sobě
a myslím, že je správné řídit se srdcem.
Proč jsi tak daleko?
Buď opatrný.
Co je?
Co?
Kim Te-hwane, pojď dolů, prosím.
Byl jsem si jistý hned, jak jsem ji uviděl.
Jak jsme spolu trávili čas, víc jsem se otevíral.
A bylo kouzelné, jak byla čím dál rozkošnější,
takže se mi líbila víc.
- Ahoj. - Ahoj.
Sluší ti to.
An Džong-hoone, pojď dolů, prosím.
Sdílíme spolu tolik vzpomínek z Pekla
a já myslím, že naše vzájemné city jsou vážně upřímné.
Džong-hoon si asi vybere Hje-džin, co?
- Asi jo. - Jo, je to Hje-džin.
Cože?
Co?
Cože?
Počkat. On kolem ní prošel?
- Vrací se. - Bože, to mě vyděsilo. Panebože.
Jako průvodce musíte vtipkovat.
- Aha. - Ano.
Chce to trochu důvtipu.
Co to bylo?
Bože, vyděsils mě.
Je vedro, co?
- Strašné. - Jo.
Kook Dong-ho, pojď dolů, prosím.
Většinu času jsem v Pekle i Ráji strávil s ní.
Přitahovalo mě, jak jsme si v mnoha ohledech rozuměli.
Doufám, že si do budoucna náš hezký vztah udržíme.
Ahoj.
Dong-ho vůbec neváhá.
Spěchá.
Jo.
Je vedro, co?
- Co? - Je ti vedro?
Jo.
Když jsi tu, mám trochu stín.
Je to fajn.
Juk Džun-seo, pojď dolů, prosím.
Byla první,
díky které jsem se tomuto zážitku oddal.
„První?“
- Cože? - Takže Min-seol?
Chci ji chránit.
Fakt?
- Fakt? - To snad ne.
Je vedro, co?
- Cože? - Je vedro.
To je.
- Byl u ní tak blízko. - Vážně.
- Jen aby prošel? - Proboha.
- Sakra! - Jo.
- No tak. - Min-seol byla na nervy.
Viď?
Kim Džong-su, pojď dolů, prosím.
Hodně štěstí.
- Co? - Hodně štěstí.
Díky.
Hodně štěstí.
Máš své oblíbené šaty.
Dělá zastávky.
Od začátku to byla Si-an a za těch deset dnů se nic nezměnilo.
Byl jsem někdo, kdo nevěřil na lásku na první pohled,
ale do ní jsem se na první pohled zamiloval.
Jo.
To je super košile.
Máš dnes ofinu dole.
To mám.
Všichni vypadají krásně.
Všichni jsou svým způsobem kouzelní.
- Jo. - Jo.
To je vážně konec.
Jo.
Mám pocit…
Byl jsem tak rád, že jsem tě v Pekle potkal.
A moc jsem si ten společný čas užil.
Odjeďme a dejme si kávu.
- Nevypadá šťastně. - Nechce.
Vypadá trochu neklidně.
Díky tobě byly těžké časy v Pekle příjemnější a hodně
jsem na tebe spoléhala.
Během společně stráveného času jsi dobře vyjadřoval své pocity.
Pořád jsi mi říkal, že jsem hezká a roztomilá.
Byla jsem šťastná a vděčná.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
Bože, já nevím. Prostě…
Je to prostě trochu…
Jako kdyby mě čekaly těžké časy.
Je to…
BE DŽI-JEON
Vybere si ho?
Vypadá nešťastně.
Kim Te-hwan.
- Vybrala si ho. - Jo.
Po mnoha hovorech s Te-hwanem vím,
že se ne ve všem dokonale shodneme.
Ohledně pár věcí jsem si nebyla jistá.
Ale pořád věřím tomu, co říká.
Soustředil se jen na mě, na nikoho jiného.
Byl přímočarý a veškerý svůj čas věnoval mně.
Asi proto mě to k němu táhlo.
Proč ses tak zatvářila, než jsi začala mluvit?
- Trochu ses ušklíbla. - Ano?
Jako: „Nelíbí se mi, ale…“
- Fakt? - Jo.
- To bylo přesné. - Poznal to.
- Takže nebyl bezradný. - Trefil to.
Vážně.
- Nebyl bezradný. - Jo.
„Vyberu si tě. Jsem vděčná.“
- Takhle? - „Nelíbí se mi.
Ale nemůžu ho tu nechat.“
„Vyberu si tě.“ Tak to bylo.
Myslel sis, že tě vyberu?
- Ne. - Co? Fakt?
Ne, já to věděl.
Cože?
Jak sis mohl být tak jistý?
Protože jsem si sebou vždy jistý.
Bože, to zní tak arogantně.
- Arogantně? - Jo.
Chci si vybírat znovu.
Už je pozdě.
A-rin,
pojďme se venku vídat často.
Dobře.
Až odsud odjedeme, pojďme si spolu užít zábavu.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
Kook Dong-ho.
Žádné překvapení.
- Dong-ho byl tak oblíbený. - Jo.
Získala ho A-rin.
- Jo. - Jo.
Myslím si tohle.
Mohl by to být osud.
Uvidíme pak.
Píp, píp.
Věří v osud.
- Jo. - Oba věří.
- Stejné pracoviště. - Jo.
- Taky bydlí blízko sebe. - Jo.
To by bylo na randění super.
- Snad jim to vydrží. - Svatba by byla úžasná.
Jo.
Jdeme.
Dobře.
- Je vedro. - Jo.
Sbohem.
Já tu zůstanu.
Od začátku jsi to pro mě byl ty.
Byla jsem velká fanynka.
To je trapas. Pustíme se na chvíli?
Zasekli jsme se.
- Jo? - Jo.
Jsme spolu v Pekle už moc dlouho.
Odjeďme spolu.
Díky, že ses objevil uprostřed pořadu.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
An Džong-hoon.
Jdeme.
- Našlapuj opatrně. - Dobře.
Ahoj.
Sbohem, Peklo.
Si-an.
Chtěl jsem ti ukázat všechny své skutečné city
a taky vidět ty tvé.
Obojí se stalo.
Ničeho nelituju. Jsem vděčný.
Každý okamžik s tebou jsem byl šťastný.
Ztratil jsem hlas.
Přeju ti štěstí.
Si-an.
Co jsem sem přijel,
nic nebylo od začátku do konce této cesty tak,
jak jsem čekal.
Postupně jsem objevil svou novou stránku
a myslím, že to bylo díky tomu, že jsem tě potkal.
Přijde mi, že jsem znovu objevil opravdové a báječné vzpomínky,
za což jsem vážně rád.
A jsem smutný, že to končí.
Za všechny hezké vzpomínky jsem rád. Díky.
Od okamžiku…
kdy ses na mě poprvé usmála
až doteď,
ses mi líbila.
Ať už se rozhodneš jakkoliv,
snad to bude správně.
Bože, to řekl rafinovaně.
Theo…
S tebou jsem se nejvíc nasmála.
Cítila jsem, jak jsi upřímný.
I mé pocity byly vážně upřímné.
Buďme šťastní.
Já jsem.
Džun-seo, když jsem s tebou,
cítím různé druhy emocí.
Smutek,
štěstí i vzrušení.
Díky, žes mě poprvé vzal do Ráje.
Jsem ráda, že jsem tam s tebou strávila i poslední den.
Ta ofina dole ti sluší.
Osoba, se kterou bych ráda opustila Peklo, je…
Juk Džun-seo.
Cítím mravenčení.
- Nakonec… - Tak takhle to dopadlo.
Vybrala si toho, z koho se jí rozbuší srdce.
Juk Džun-seo.
- Jdeme. - Jdeme.
Muselo to být těžké.
Díky.
- Sbohem. - Sbohem. Dobrá práce, vy dva.
Pohled na ty dva zezadu…
Neuvěřitelné.
A Min-seol…
Máš nachystanou oslavu, Džun-seo?
- Oslavu? - Jo.
- Oslavu… - Musíš mě odnést a utéct.
Fakt?
Hej!
Zbláznil ses?
Takhle se podle něj nosí nevěsta? Proboha.
Počkej!
Co to děláš?
Moje bota!
Kam spadla?
Počkej…
Jo, takový vztah chtěla.
Je po všem.
Tobě to určitě uteklo nejrychleji.
- Mně? - Jo.
- Je to… - Nejrychleji mi to uteklo s tebou.
Fakt?
Upřímně? Na začátku jsme o sebe zájem neměli.
Jo.
Pak se zničehonic začalo během druhého dne něco dít.
Jo.
A strávili jsme spolu dvě noci.
Jak se to asi stalo?
Je to zajímavé.
Jak se to stalo?
Abych byla upřímná,
chvíle s Džun-seem byly jak na houpačce.
Když jsem s ním,
necítím pohodu, ale vzrušení, neklid a rozpaky.
A taky starosti, žárlivost a další podobné emoce.
To mě ujistilo, že je pro mě ten pravý.
Osoba, se kterou bych chtěla jít na rande s dezertem, je…
Juk Džun-seo.
Myslím, že neumíš jednat se ženami.
- Fakt? On je konkrétní způsob? - Ano.
Pořád jsem říkal, že chci mluvit s tebou.
- Fakt? Proč? - Jo.
Říkal jsem: „Chci mluvit se Si-an.“
Začala jsem cítit něco víc, což je matoucí.
Pojedeme sem spolu ještě jednou.
Zítra určitě vyhraju.
Vyspi se ještě, Džun-seo.
Jsem tak ospalá.
Cože?
Jsem tak ospalá.
Ještě si pospíme.
- Kolik je? - Ještě si pospíme.
Pro mě
- bylo poslední rande v Ráji tím… - Jo?
…co jsem potřebovala.
- Jo. - Jo.
Ta romantická přitažlivost…
Jo?
- Víc ji cítím k tobě. - Jo.
Chci odjet s Džun-seem a mít s ním vztah v reálném světě.
Dopadne to tak?
Ano.
Má konečná volba je…
Juk Džun-seo.
Od začátku až do konce
jsem se tu s ním nasmála nejvíc.
A na konci
byl také tím,
kdo mě udržoval ve střehu.
Má konečná volba je Kook Dong-ho.
Buď upřímný. Na chvíli jsi zaváhal, že jo?
Přiznej to.
PARK HE-LIN
S Dong-hoem jsem to už vzdala,
protože jsem nedostala šanci jet s ním do Ráje.
Má konečná volba je Kim Džong-su.
S ním jsem vedla nejvíc vážných rozhovorů.
Respektovali jsme se a považovali se za úžasné lidi,
což jsme si často říkali.
Tak jo.
V Peklu pro nezadané jsme zažili smršť emocí jako při letní bouřce.
V této řadě vznikly čtyři páry.
- Gratulujeme. - Ano.
Gratulujeme.
Ze všech řad, které jsme zatím viděli,
byla tato skutečně emocionálně nejintenzivnější.
- Jo. - I pro nás.
- Dostalo nás to. - A pohltilo.
Dovedli jsme se vcítit a propojit.
V této řadě se účastníci opravdu snažili zůstat věrní svým emocím.
Stejně jako my s reakcemi.
- Které byly možná přehnané. - Byly intenzivní.
- Vtáhlo nás to. - Byly intenzivní.
- Ale i my byli upřímní. - Vážně.
- V této řadě jsme byli upřímní. - Vše jsme sledovali a cítili.
Snad to pochopíte.
To mě teď napadlo.
Moc se omlouváme.
- Tak upřímní jsme byli. - Jo.
- My všichni. - Jo.
Překlad titulků: Tereza Nesvačilová