Den 13. oktober 1972 styrtet et uruguayansk fly i Andesfjellene.
Vi var 40 passasjerer og fem ansatte om bord.
Noen kaller det en tragedie.
Andre et mirakel.
Hva skjedde egentlig?
Hva skjer når verden forlater deg?
Når du ikke har klær, og det er iskaldt?
Når du ikke har mat og er døden nær?
Svaret er i fjellene.
Vi må tilbake til fortiden,
vitende om at det er fortiden som endrer seg mest.
OKTOBER 1972
Kom igjen! Kom dere inn!
Kom igjen, Old Christians! Dette klarer vi!
- Kom igjen! - Stå på!
Kom igjen!
Heia, Old Christians!
- Heia, Christians! - Kom igjen!
Ta den!
Kom igjen!
Fortsett sånn! Kjør på!
Kom igjen, Roberto!
Kast til Nando!
Roberto, kast den!
- Til Nando! - Kom igjen, Roberto!
Roberto, kast ballen!
Kast den!
Kast ballen.
Du hadde fire menn på deg!
- Du tenker for mye. - Mindre tenking, mer handling.
- Klarer du det bedre? - Ikke verre.
- Jeg vant det forrige mesterskapet. - Du vant det? Du?
Og nå som det ikke går bra...
Så, så! Hva er det som er så morsomt? Hvor dårlig vi spilte i dag?
Roberto, du stoler på meg, hva?
Når jeg sier "kast ballen", så mener jeg det. Ok?
Og når jeg sier at reisen må betales i dag, mener jeg det!
Vi har ennå et halvt fly å fylle. Daniel, kommer søskenbarna dine?
- Ja. Vi blir fire. - Dette er for meg.
- Hadde du ikke en konvolutt, Coco? - Nei.
Noen flere? Hva med vennene dine, Gastón?
- Ja, de kommer. - Alle sammen?
Ja. Må bare overtale den siste.
"'Du er min elskede sønn', sa stemmen.
Straks etter drev Ånden ham ut i ødemarken,
og der var han i førti dager og ble fristet av Satan."
"Er du Guds Sønn, så si at disse steinene skal bli til brød!
Men Jesus svarte: 'Mennesket lever ikke bare av brød, men av hvert ord...'"
Pancho.
Pancho!
"Ta imot og spis. Dette er min kropp..."
Denne er til Numa.
Din død forkynner vi, og din oppstandelse lovpriser vi,
inntil du kommer, Herre Jesus.
Ta denne, Alfredo.
Hei!
Gi denne til Pancho. Der.
Takk.
Numa.
Unnskyld meg. Kan du gi ham denne?
Gastón.
BLI MED TIL CHILE, KOMPIS!
Arbeidere og studenter, side om side framover!
Eksamen i handelsrett den 20.
- Jeg har ikke tid. - Den vil bli utsatt.
- Se på dette kaoset. - Det er ikke bare på skolen.
- Jeg liker ikke rugby engang. - Blås i rugbyen.
Santiago, Chile, for 45 dollar. Hvor ofte får du en sånn sjanse?
- Aldri! - Aldri igjen!
Se her.
Numrene til alle jentene vi møtte der.
- Graciela... - Kjempeheit.
- Silvia... - Elegant.
- Beatriz... - Farlig heit.
- Nélida... - Nei.
Hva mener du? Hun er nydelig.
Hun etterlot deg gråtende på gata i Montevideo!
- Det holder. - Kom igjen, da...
Pass på denne. Ikke la Gastón få den.
Ok? Kom igjen. Vi tar en runde til.
Glem Nélida. Det angår ikke deg.
Ikke la meg dra alene med de idiotene. Vær så snill.
Dette overbeviser meg ikke.
Vil du ha en grunn til å dra? Jeg vil at vi reiser sammen.
Du uteksamineres om noen måneder. Da blir det bare jobb.
Du kommer til å bli en stor advokat, alle vil være stolte.
Vi kommer til å gå hver vår vei. Dette kan bli vår siste tur sammen.
Prøver du å få meg til å gråte?
Arbeidere og studenter, side om side framover!
God kveld.
Kom hit. Flink gutt.
Champ.
Hva synes du?
Skal vi dra?
Det er torsdag, og klokken er 08.00 her i Montevideo.
Idiot!
Dette er Berch Rupenian med Impactos på Radio Independencia.
Vi går inn i langhelgen med sol og milde temperaturer,
så dere kan virkelig kose dere.
Kom igjen, Panchito.
Ha en god dag.
INTERNASJONALE AVGANGER
Takk.
Numa!
Hvordan går det?
Hei!
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain. Francisco Abal. Pancho.
Ha det.
Oppfør dere pent.
Si ha det til mamma.
Kos dere masse. Ha det. Elsker dere.
Én, to...
- Smil, Javier! - ...tre.
- Ferdig. - Ålreit!
Nydelig!
Kom igjen, folkens!
Sa det klikk?
- Ja. - Flott.
Jeg heter Numa Turcatti.
Jeg er 24 år gammel.
Jeg kjenner nesten ingen her...
...men likevel føles det kjent.
De fleste er unge, som meg.
Oppdratt med kjærlighet i et hus nær havet.
For noen av dem
er dette første gang de reiser hjemmefra.
Kom igjen, Carlitos. Sett deg.
BÅT SYNKER UTENFOR KYSTEN AV MONTEVIDEO
Coco, se hit.
Det ble bra.
Vi sender det til kusina til Diego.
- Få det rammet inn til henne! Dieguito! - Takk.
Kom igjen, Panchito. Jeg vil vinne.
Du har gode kort.
Kusina di...
Hei sann!
- Haien er sulten i dag. - Det er fjellene, eller hva?
Er det sant at de prøver å sluke alt som flyr over?
Ja. Det er sant.
Den varme vinden fra Argentina
kolliderer med den kalde fjelluften og skaper en sugeeffekt.
Du tuller.
Nei. Det er derfor det er turbulens.
Men vi ligger ett skritt foran. Se her.
Dette er fjellkjeden.
Vi må komme oss herfra til hit. Men ruten er ikke en rett linje.
Om det bare var så enkelt. Fjellkjeden er enorm.
Derfor flyr vi sørover, hvor det er et lavere pass.
Vi krysser over der, og i Chile svinger vi nordover ved Curicó.
Ti minutter senere lander vi i Santiago.
Vennligst fest setebeltene.
Vi lander i Santiago snart.
Del ut. Straks tilbake.
God ettermiddag, mine damer og herrer. Dette er kapteinen, general Carlos Páez.
Spenn dere fast, så kroppene deres ikke blir spredt over Andesfjellene.
- Og fortell vennene dine om oss. - Unnskyld meg.
Sett deg.
Gå til plassen din.
Carlitos!
Nå holder det. Ta på deg setebeltet.
Finn en plass fremst. Jeg trenger litt plass her. Kom igjen.
Hva er i veien? Er du redd?
Forsiktig, Javier.
Nando. Setebeltet ditt.
Sett dere.
Nando!
- Susy? - Ikke rør dere!
Mer motor!
Fader vår, du som er i himmelen...
Ave Maria, full av nåde...
Gastón!
- Gi meg hånden din. - Roberto.
Jeg er her nede!
Eduardo.
Marcelo.
Ja, kompis. Jeg er her.
Nei! Ikke mer død!
Ikke mer død! Jeg vil ikke at flere skal dø.
Få ham opp mot veggen. Ikke sånn. Løft ham opp.
Prøv å roe deg ned. Slapp av. Pust.
Se på meg. Jeg er medisinstudent. Jeg heter Roberto. Hva heter du?
- Álvaro. - Hva mer?
Álvaro Mangino.
Piloten lever! Ta denne. Hjelp meg.
Piloten er i live!
Kom igjen, Gustavo. På tre. Én, to, tre.
Denne veien.
DAG 1, 13. OKTOBER 1972
Pilotene er i live. Få opp denne.
Ingenting funker. Ingen lys, ingenting.
Forklar meg hvordan radioen fungerer. Hva skal jeg trykke på?
Hallo? Flyet vårt styrtet i fjellene. Vi er fra Uruguay.
Vi styrtet i fjellene. Kan noen høre meg?
Fungerer den?
- Vi passerte Curicó. - Hva?
Vi er forbi Curicó.
Hva er Curicó? Kom igjen. Jeg forstår ikke.
- Hjelp! - Kom igjen.
Her!
Gud være med dere.
Natten senker seg som et bakhold.
I løpet av minutter synker temperaturen med 30 grader.
Om ikke krasjet drepte oss, vil kulden det.
Vi kryper sammen så godt vi kan.
Overlevende og døde, sammen.
Jeg drar hjem.
Gi meg passet ditt!
Hold meg i hånden.
Slik tilbringer vi natten.
Ikke sovne, da fryser dere i hjel!
De sårede roper.
Kom igjen!
Det gjør resten også.
Slipp meg! Mamma!
Mamma!
Hold rundt meg.
Hold rundt meg, Pancho.
Hjelp.
Hjelp!
Vi lever, Pancho.
Kan jeg få en?
Vet du hvor vi er?
- Ikke ennå. - Marcelo.
Pancho Abal og Martínez Lamas er døde. Og damen som skrek i går.
- Gastón ble kastet ut da halen brakk av. - Fetteren min Daniel også.
Og Guido og Alexis.
Nando kommer til å dø. Søsteren er også i dårlig forfatning.
Vi har ikke noe sted å behandle dem.
Vi lager plass i flyet.
Om vi tar ut setene, blir det plass til alle.
Kom igjen.
Vi må prioritere de sårede.
Vi ordner denne siden av flyet, der solen treffer.
Vi skal hjelpe dem så godt vi kan.
- Platero! - Ja?
Legg det du tror kan brukes, i en koffert.
Se etter mat i bagasjen.
Hva som helst. Legg alt i en koffert.
Her, Bobby.
Hva gjør vi med de døde?
Legg dem der borte, litt unna.
Bare til hjelpen kommer.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO, 50 ÅR GRAZIELA GUMILA DE MARIANI, 43 ÅR
DANTE LAGURARA, 41 ÅR
ESTHER HORTA DE NICOLA, 40 ÅR FRANCISCO NICOLA, 40 ÅR
JULIO FERRADÁS, 39 ÅR JULIO MARTÍNEZ LAMAS, 24 ÅR
FELIPE MAQUIRRIAIN, 22 ÅR FRANCISCO "PANCHO" ABAL, 21 ÅR
FERNANDO VÁZQUEZ, 20 ÅR CARLOS VALETA, 18 ÅR
Litt til? Vi må få det til å vare.
Hjelp!
DAG 2, 14. OKTOBER
Ikke de.
Nei. Har vi noe større? Den der.
- Nei. Ikke rør den. - Roy!
Se etter tepper, klær eller frakker.
Ok. Her.
Ta denne.
Se etter stoff, klær, hva som helst.
- Coco, ta denne. Den er større. - Hvor mange vil dø i kveld?
Ingen skal dø, Carlitos. Jeg lover.
Her. Tett sprekkene for å holde kulden ute.
Marcelo.
De vil komme.
I morgen.
Fito Strauch er ikke like optimistisk som Marcelo.
Han er en fornuftig mann og vil ikke diskutere med kapteinen,
men han liker ikke det han ser.
Et sted der det er umulig å leve.
Vi hører ikke hjemme her.
DAG 3, 15. OKTOBER
Nando.
Nei. Nando, ikke...
Jeg hører deg ikke.
Hva har skjedd?
Vi traff et fjell.
Søsteren min.
- Susy. - Hun hviler der borte.
Hvor er moren min?
Hun er død, Nando.
- Ha det, pappa. - Ses på mandag. Pass på dem.
Ja da.
Det vet du.
- Hvor lenge har vi vært her? - Tre dager.
Har noen sett oss?
Gi meg den. Ok. Takk.
De tippet vingene! De så oss!
- De så oss! - Vingene tippet!
Takk!
Vet du hva jeg kunne spist nå?
- En chivito-sandwich fra Bar Arocena. - En kanadisk chivito med alt.
En milanesa-biff fra La Mascota.
Ja.
- Med et stekt egg. - Og poteter.
- De lager gode milanesas. - Den beste.
Fantastiske milanesas. Og størrelsen på dem...
Med pommes frites og skinke.
- Bacon... - Hei.
Hvorfor kastet de ikke mat fra flyet?
Hvorfor skulle de det?
Den ville bare forsvinne i snøen. Vi ville aldri sett noe til den.
Ta med de sårede hit.
Sakte.
Forsiktig med beina.
Det er bedre her, Arturo.
Andesfjellene er enorme.
De må organisere søket på en måte. Sone for sone.
De var her i går. Vi så dem fly forbi.
I dag hørte vi dem bare.
- De leter nok i et annet område. - Da så de oss ikke i går.
De kommer.
- Vi må bare ha troen. - Troen? Seriøst?
Ikke si noe til de yngre.
Det vil knuse dem.
Dere er de eldste her. Dere har et ansvar.
De vil finne oss.
- Vi holder ikke ut lenge. - Hvor lang tid har vi?
- Hørt om treer-regelen? - Nei.
Tre minutter uten oksygen, tre dager uten vann og tre uker uten mat.
Tre uker uten mat? Jeg er utsultet etter tre dager.
Det er enda verre her, med kulden og høyden.
Vi forbrenner tre eller fire ganger så mye.
Roque fortalte oss om batteriene.
De var i halen.
Vi må gå opp dit vi styrtet, finne batteriene og få liv i radioen.
Vi må fortsette!
- Snøen er fortsatt hardpakket. - Spar på kreftene, Numa.
Jeg vil ikke bære deg tilbake.
Fito.
Hva er det?
Man ser ikke flyet herfra.
De kan fly rett over uten å se oss.
La oss dra tilbake!
Vi har ikke spist på seks dager.
I går kveld delte vi det siste vi hadde.
En pakke kjeks.
Nå er det tomt.
Carlitos fortalte meg noe.
Nando holder på å gå fra vettet.
I går kveld sa han at han nekter å sulte i hjel.
Jeg nekter å sulte i hjel.
- Han spiser de døde hvis han må. - Jeg spiser de døde...
Jeg sa at vi ikke har noe valg.
Om vi vil overleve, må vi holde oss i live.
Og da må vi spise.
Marcelo.
Det kommer ingen.
Vi sulter i hjel.
- Vi svinner hen. - Sju døgn uten mat.
Ingenting. Hvis vi ikke spiser, dør vi.
Spise hva?
Du er gal, Roberto. Og du vil drive resten fra vettet også.
Det er mat der ute.
Det er protein, energien vi trenger.
- Vi kan ikke fortsette som dette! - Roberto.
Roberto har rett. Det handler om liv eller død.
Hva om vi blir reddet om to dager? Kan vi ikke vente litt?
- Vet du hva som skjer uten mat? - Roberto!
Kroppen din visner, som en plante. Hjernen også. Du klarer ikke å tenke.
- Jeg tisser svart. - Jeg også.
Hvis vi gjør det...
Hva skjer med oss? Vil Gud tilgi oss?
Han vil forstå at vi gjør alt for å overleve.
Gud har ingenting med dette å gjøre. Beklager, Marcelo.
Tilfeldighetene førte oss hit. Det er bare kjøtt.
- Folk vi elsker. - Hvordan parterer man et lik?
Hvem ville klart det?
Jeg.
- Jeg kan gjøre det. - Jeg også.
Jeg spiser det ikke.
Vi kan ikke gjøre det.
Er det engang lovlig?
Havner vi ikke i fengsel?
- Det er som organdonasjon. - Hva mener du?
Organdonasjon krever personens samtykke. Marcelo, det er en forbrytelse.
Vi kan ikke bare bruke et lik uten samtykke.
- Vi må spise. - Det er ikke vår rett.
Har jeg ikke rett til å holde meg i live?
Hvem skal nekte meg det?
Susy?
Susy, pust.
Susana, kom igjen. Nei.
Gustavo!
Gustavo, hjelp meg. Susana.
- Hjelp meg. - Hva er galt?
- Hun puster ikke. - Flytt beina hennes. Jeg holder hodet.
Hun puster ikke, Roberto.
- Hjelp henne. - Få henne bort hit.
Hjelp meg, Gus. Kom igjen!
- Hun puster ikke. - Susy!
Coco Nicolich skriver et brev til foreldrene sine.
"Kjære mamma og pappa.
Det er åtte dager siden flyet styrtet.
Vi er på en vakker plass,
omgitt av fjell og med en frossen innsjø under oss,
som vil begynne å smelte når mildværet kommer.
Vi har det bra.
For øyeblikket er vi 27 overlevende.
Nando Parrados søster døde i dag.
Jeg savner dere veldig.
Og jeg ber konstant til Gud
om at Han i det minste lar meg se dere igjen."
Dette er en kirkegård.
Jeg blir ikke værende her.
- Jeg har så vondt i magen! - Jeg vet det, Moncho, men prøv å roe deg.
Jeg får ikke puste!
Se på meg, Moncho. Pust.
- Jeg vil ikke... - Pust.
- Jeg får ikke puste... - Jo da. Pust.
Jeg må ut herfra. Jeg blir kvalt!
Du kan ikke gå ut nå. Se på meg. Ro deg ned.
- Jeg vil ikke dø. - Du skal ikke dø, Moncho.
DAG 9, 21. OKTOBER
Om jeg dør, får dere lov til å spise kroppen min.
For å holde dere i live.
Min også.
Ja, min også.
Fader Vår som er i himmelen, helliget vorde ditt navn.
Komme ditt rike, skje din vilje...
Unnskyld.
Unnskyld, Marcelo.
Tilgi meg, Marcelo.
Unnskyld, alle sammen.
Vi har ikke noe valg.
Unnskyld, Marcelo.
Ikke se sånn på meg.
Det er sånn jeg alltid ser på deg.
Strauch-fetterne har tatt på seg den smertefulle jobben.
Den ingen vil gjøre.
Fito velger ut likene,
som de så skjærer opp i skjul.
Der vi andre ikke kan se dem.
Slik at de som spiser, ikke skal gå fra forstanden.
Hei!
- Hva er det? - Jeg fant noe!
En radio!
- Den er gjennomvåt. - Kom igjen, Roy. Fiks den.
Vi som ikke spiser, ser mot himmelen.
Venter på et tegn.
Venstre eller høyre?
Høyere, Coco.
For å få den høyere trenger vi ståltråd og en stokk eller noe.
Hold den der.
Litt mer til venstre.
Litt til.
Ikke så mye. Litt til høyre.
Der, ja.
Litt til venstre.
Høyere.
Forsiktig med vaieren.
Her.
Hva er det?
Kom igjen. Snøen gjør det enklere.
Nei takk. Jeg klarer meg.
Du må spise, Numa.
Det er ikke riktig, Pancho.
Nei!
...El Espectador, med ny informasjon.
Letingen er avsluttet etter det uruguayanske flyet som styrtet
i Andesfjellene med rugbylaget Old Christians om bord.
I løpet av ti dager har 66 søk- og redningsoppdrag blitt utført,
med 17 fly fra det chilenske luftforsvaret
samt fly fra det uruguayanske og argentinske luftforsvaret,
men til ingen nytte.
Letearbeidet vil fortsette til våren,
da mildværet vil gjøre det enklere å finne flyvraket.
Den chilenske redningstjenesten sier
at etter de 34 flystyrtene som har skjedd i Andesfjellene,
har ingen overlevende blitt funnet.
Vi tar en kort reklamepause og er straks tilbake.
Fordi de er laget av kvalitetsdeler.
Og med vakre farger og design.
Justerbar og kommer i tre ulike modeller.
Victoria Sykler, den mestvinnende sykkelen.
Jeg tok feil.
Jeg ba dere vente på ingenting.
Men om jeg kan be om én ting til...
...ber jeg dere spise.
Det eneste vi har igjen, er livet. Vi må forsvare det over alt annet.
Vi leter etter flyets hale. Uten å si det til noen, uplanlagt.
Vi trenger batteriene for å få radioen til å funke.
Det er mer der.
Jeg er her, Gastón.
Det er Daniel Shaw, Fitos fetter. Han satt bak meg på flyet. Ble kastet ut.
Solen går ned.
- Vi må dra tilbake. - Nei.
Bare litt lenger.
Med alt dette her kan ikke halen være langt unna.
Hvem er der oppe?
Numa, Gustavo og Maspons.
De tok ikke med seg noe.
Temperaturen må synke med 20-30 grader der oppe.
Natten blir tøff for dem.
Solen har smeltet snøen, så vi står til knes i den.
Nei, denne veien!
Vi beveger oss knapt framover, og vi er fanget av natten.
Vi kommer til å fryse i hjel.
Slå meg!
Jo mer du prøver å komme deg vekk, desto hardere treffer fjellet deg.
Gus, du må spise.
Vel, Numa?
Hva så dere der oppe?
Numa. Fortell.
- Bare fjell med snø. - I alle retninger?
Så langt jeg kunne se, var det alt.
Og vestover?
- Så dere forbi veggen av is? - Nei.
Man ser ingenting.
Bak der er Chile.
Det er dit vi må dra.
Men du må spise. Ellers kommer du deg aldri til Chile.
Kom igjen.
Jeg tygger det bare to eller tre ganger.
Og tvinger meg til å svelge.
For første gang innser jeg sjansen for at jeg aldri kommer hjem igjen.
Men Nando gir meg håp.
Han trener hver dag, besatt av én tanke.
At bortenfor det fjellet ligger Chiles grønne daler.
Å bestige det er selvmord.
Men jeg blir med ham.
DAG 17, FEMTE DAG AV STORMEN
Hør, Vasco, jeg skal svare deg
Rimet ditt var åpenbart kjøpt
Hvorfor ikke stå opp Og gå en tur i kulden?
Uslepent, Bobby.
- Din tur, Carlitos. - Hei!
Vi 27 fikk knapt plass Kanskje det er et tegn
Mens vi sitter trangt her Har de det bra i suiten der oppe
Mens tragedien utspiller seg
Ser jeg kappeløse helter fra min køye
Og selv om jeg til tider raser
Så er å være med dere En livets gave
Selv på dette flyet Døende av kulde
Er Coco heldig som har føttene hos meg
Men Coco, ikke bli for komfortabel
Vi skal hjem Hvor familiene våre venter
- Bra! - Din tur, Coquito.
Min er litt mer sentimental.
Den 13. oktober fylte min mor år
Jeg ber Gud om én ting Å sende meg hjem i god behold
- For å bli med på feiringen neste år - Veldig bra.
Den var fin, Coco.
- Fint. - Her har vi mye bra folk
Andre aner ikke hvor vi har Orienten Eller engang hvem som er presidenten
Det var elendig.
- Ålreit. - Forferdelig.
Jeg jobber i det minste. I motsetning til andre.
Situasjonen er intens her i fjellet
Jeg får lyst til å flykte som en puma
Men først vil jeg høre et vers Fra vår reserverte venn Numa
Her i denne kalde, frosne fjellkjeden
Hvor ikke engang edderkopper lever
I denne isboksen
I de kalde skråningene Og fjellets klipper
I fjellet...
Ålreit. En applaus for Numa!
Bravo!
Hjelp!
Roy!
- De er der nede! - Jeg er her.
Kom igjen! Grav!
Fito!
Tintín!
Hold ut! De skal få dere ut!
- Hjelp meg, Coche. - Få dem ut!
Grav! Kom igjen!
Hold ut!
Grav!
Hjelp, vær så snill!
Hold ut, Numa!
Jeg skal få deg ut, Numa!
Pancho!
Coco!
Liliana er under der! Ikke gå der, for Guds skyld!
For Guds skyld, ikke gå der! Liliana er der!
Liliana, hold ut! Ikke gå der! Liliana er der nede!
Ikke gå der! Jeg skal få deg ut, vennen!
Her!
Kom igjen, Coco!
Coco!
Pust!
Pust.
Pust, vennen. Hun puster ikke.
- Pust. - Han puster ikke!
- Vennen, du må puste. - Hold ut!
Pust.
Pust, vennen.
- Hva er den lyden? - Hva skjer?
Hva skjer?
Kom igjen!
Det kommer luft inn.
- Det er oksygen. - Ja.
Går det bra med alle?
- Arturo? - Jeg lever.
Javier også. Ikke Liliana.
- Vasco? - Jeg er i live!
- Jeg er også i live. Roberto. - Jeg òg. Moncho.
Pedro Algorta her.
- Diego? - Han er død.
Roque også.
Maspons er død.
- Nando er i live. - Enrique og Juan Carlos er døde.
- Tintín? - Her.
Coco?
- Coco? - Coco er død. Dette er Roy.
- Hva med Marcelo? - Marcelo!
- Marcelo!
- Marcelo? - Kaptein!
Marcelo!
Marcelo ble fanget.
Han sluttet å fryse fordi han sluttet å føle noe.
Å slippe å føle er en lettelse.
I 17 dager har vi ventet på et slikt øyeblikk.
Et øyeblikks ro.
Et sekunds stillhet.
- Hvor mye snø er det over oss? - Det kan være hele fjellet.
Be, alle sammen!
Og velsignet er ditt livs frukt, Jesus.
I dag er det 30. oktober.
Det er bursdagen min.
Jeg fyller 25.
I dag er det vanskelig å ikke savne de hjemme.
Om det er lys, kan det ikke være veldig dypt.
- Hvor lenge vil vi sitte fast her? - Til stormen gir seg.
DAG 18, TO DAGER BEGRAVD UNDER SNØEN
Sulten er uutholdelig.
Fram til nå har Strauch-fetterne klart å gi oss kjøttet som bare kjøtt.
Ingen navn.
Ingen ansikter.
Men her er ikke det mulig.
Dere? Skal dere ikke gjøre noe?
Roberto.
Vi må spise for å overleve.
Skal dere gi opp nå?
Etter alt dette?
Vi må ut herfra. Jeg nekter å bli her!
Jeg vil ut herfra!
Hva mer vil dere?
Det holder, Numa.
Kom igjen!
Gi deg, Numa.
Numa!
DAG 20, FIRE DAGER BEGRAVD UNDER SNØEN
Himmelen. Jeg ser himmelen!
Moncho, du går først. Du er mindre. Kom igjen.
Sola!
Kom igjen!
Vi klarte det.
Hei! Hva ser dere?
- Kjæresten din Margarita er her, Álvaro. - I bikini!
Si til henne at jeg kommer!
Vi lever! Vi er her ennå!
Gi deg!
Flaska.
Hvordan er beinet?
Det går bra. Det er bare et kutt.
Spar på kreftene, Numa.
- Jeg holder bare så vidt ut. - Ikke si det, Arturo.
Ikke mist troen.
Jeg har mer tro nå enn noensinne.
Har du blitt altergutt nå?
Ikke le.
Men jeg tror ikke...
Unnskyld, Numa.
...på din gud.
For den guden
sier hva jeg skal gjøre hjemme...
...men ikke hva jeg skal gjøre i fjellene.
Det som skjer her, kan ikke ses gjennom øynene jeg hadde før.
Numa.
Dette er min himmel.
Og jeg tror på en annen gud.
Jeg tror
på guden Roberto har i hodet
når han behandler sårene mine.
I guden Nando har i beina
når han reiser seg og går, samme hva.
Jeg tror på Daniels hender
når han deler opp kjøttet.
Og Fito, når han gir oss det...
...uten å si hvem av vennene våre det var.
Sånn at vi kan spise...
...uten å måtte huske blikket deres.
Jeg tror på den guden.
Jeg tror på Roberto.
På Nando.
På Daniel.
På Fito.
Og på de døde vennene våre.
Du er litt av en filosof, du.
Altergutt og filosof.
Kom igjen.
- Kom igjen. - Vi må gå.
Se på sola.
Vi må vente.
- På hva? - Til vi er forberedt.
Hva om det blir storm?
Vi må vente til det blir varmere. Vi kan ikke tilbringe natta ute nå.
Ikke sant, Numa?
Den 15. november begynner temperaturen å stige, og det er mindre risiko for uvær.
- Skal vi bare vente, i to uker? - Nei, vi skal forberede oss.
Å dra ut uten en plan har ikke hjulpet oss til nå.
Vi vet ikke engang hvor langt det er.
Hei!
Vi trenger litt hjelp.
- Sitter dere bekvemt? - Ok, kom igjen.
- Kom igjen. - Kom og hjelp.
- Alt i orden? - Ta de metallplatene.
Her. Kom igjen.
Trenger du hjelp?
DAG 34, MILDVÆRET BEGYNNER
Hjelp meg, Roberto. Numa, hjelp meg.
Støtt hodet hans. Veldig sakte. Løft ham opp. Kom igjen!
Sakte.
Det går bra, Arturo. Sånn.
Dra opp skjorta hans sakte. Sånn.
Arturo er veldig syk.
Jeg gir ham tre dager. Vasco, kanskje et par til.
- Hva tenker du? - Om hva?
- Hvor lang tid har de? - Hva vil du høre?
Si det.
Hva vil du høre?
Vi har gjort alt vi kan her som leger.
Vi ender opp med å grave graver.
Jeg vet at det er tøft.
Men du har de sterkeste beina på laget.
Du må gå for resten av oss.
Kast den!
Roberto, kast den!
Forsiktig. VI flytter ham bort dit.
Ok.
Legg ham her.
Jeg er her. Pust med meg, Arturo. Kom igjen.
Arturo Nogueiras lunger er fylt med væske.
Han klarer ikke mer.
Der, ja.
Gustavo prøver å hjelpe ham.
Der, ja.
Men ingen kan puste for ham.
Sånn, ja.
Vi må forsøke alt.
Vi er fire frivillige.
Vi går nedover mot Argentina.
Vi går i flere lag klær for å overleve de kalde nettene ute.
DAG 36, EKSPEDISJONEN MOT ARGENTINA
Numa!
Numa, går det bra?
Det er betent.
Vi må gå tilbake.
Vi kan ikke bære ham.
- Roberto... - Jeg går tilbake alene.
Det er ikke langt.
Jeg er lei for det.
Hva skjedde, Numa?
- Hva skjedde? - Hvor er de andre?
Numa, svar meg. Si noe, Numa.
Du kom tilbake. Hva skjedde?
Pappa.
- Vi er her, Vasco. - Pappa!
- Rolig. Vi er her. - Hvor er mamma?
Se på meg. Faren din er her.
Se på meg. Vi er her.
- Pappa! Pappa, kom! - Slutt.
Ta det rolig.
Vi er her.
Vasco.
- Vasco, se på meg. - Pappa!
- Takk. - Rafael Echevarren.
Echavarren.
Jeg forstår det ikke.
Fra øyeblikket vi styrtet, har jeg prøvd å hjelpe til så godt jeg kunne.
Jeg har prøvd...
...å gjøre det rette.
Men nå, med beinet mitt...
...er jeg ubrukelig.
Hva er meningen med dette?
Arturo, Vasco og alle de andre som døde?
Liliana ga alt. Alltid.
Da skredet kom, kjente jeg kroppen hennes under meg, under snøen.
Jeg var bare få centimeter under overflaten, så jeg fikk hodet ut,
og jeg ropte så høyt jeg kunne: "Hold ut, Liliana!
Jeg skal få deg ut. Jeg lever."
Jeg så dem gå rett over henne,
og jeg ropte: "Ikke gå der! Liliana er der nede!"
Jeg måtte ut før hun kunne komme seg ut.
Men jeg kunne ikke røre meg, for føttene mine var mot brystet hennes.
Om jeg hadde sparket fra, ville jeg ha presset henne dypere inn.
Hva er meningen med det, Numa?
Innen vi kom oss ned til Liliana, var hun død.
Og mens de fortsatte å grave ut vennene våre,
én død, en annen i live,
holdt jeg rundt Liliana så hardt jeg kunne.
Og jeg følte en kjærlighet jeg aldri har følt før.
Da innså jeg hensikten min.
Å ta vare på kjærligheten jeg holdt så hardt mot brystet,
og ta den med tilbake til barna mine.
Hennes død var ikke forgjeves.
Skaden gjør deg ikke ubrukelig.
Nei. Kom igjen, Roy. Hjelper du meg?
Nando?
De sier at du har blitt lat.
Du bare sover hele dagen. Hvorfor det?
- Du må trene. - Hva gjør du her?
Du vil ikke tro det.
Vi gikk østover i to eller tre timer...
Plutselig så vi halen på flyet bak en ås.
Vi ville aldri ha funnet den.
Den ble slengt fremover.
Motsatt vei.
Det var utrolig.
Det var kofferter og rene jakker overalt.
Flasker med rom.
Sigaretter.
Og sjokolade.
Vent. Ikke spist papiret.
Du bestemmer ikke hva jeg får spise.
Sånn, ja.
Du hadde rett, Numa.
Vi tilbrakte en natt ute, uten ly. Det er et mirakel at vi overlevde.
Men vi fant batteriene til flyet.
De var i halen.
Det er lettere å ta med radioen hit.
Så du hvordan Roy fikset reiseradioen? Roberto tror han kan fikse den fra flyet.
Vi drar tilbake dit.
Vi må forsøke.
Nando, Roberto og Tintín blir med Roy til halen.
Skulle gjerne blitt med dem.
Roy er veldig svak og tror ikke radioen vil funke.
Kom igjen, Roy. Vi har ikke mye tid.
Han er veldig redd.
Men han gjør det for oss andre.
- Ikke til å tro. - Bra, Roy.
1-C-6-0-1.
B... Nei, ikke den. Hvilken var det?
- Én, sju. Denne. - Sju.
Hva om den ikke virker?
- Hva gjør vi da? - Da drar vi ut igjen.
Ikke sant, Roberto? Vestover, mot Chile.
Hallo!
Hallo?
Vi er uruguayanerne som styrtet i Andesfjellene. Hallo?
Vi er her.
Hallo?
For hver dag som går, mister vi litt mer av livet i oss.
Rolig.
Matrasjonene holder ikke, så vi gnager kjøtt av knokler.
Det som først virket utenkelig, har blitt en rutine.
Og vi har sluttet å bry oss.
Kom igjen.
Spis litt.
Du må spise, Numa.
Halve hver.
Ikke gi opp nå.
Jeg gir ikke opp.
Jeg dør.
Og det gjør vondt å ikke kunne gjøre mer for dere.
Kutt ut.
Tenk på deg selv.
Tenke på meg selv?
Bare se på meg.
Jeg er 25 år, Pancho.
Jeg har hele livet foran meg. Det er så mye jeg ennå vil gjøre.
Jeg vil se søsknene mine igjen.
Jeg vil se moren og faren min. Jeg vil danse.
- Du danser aldri. - Jeg vet det.
Men nå vil jeg det.
Jeg vil gjøre alt.
Jeg vil le.
- Jeg vil gråte. - Så gråt.
- Jeg klarer ikke. - Gråt.
Kom igjen, gråt.
Gråt med meg.
Hvorfor ler du?
Gråt med meg.
Slipp det ut.
Kom igjen, dummen.
Kom igjen.
Nando! Kom og se.
- Hva er det? - Den er vanntett.
Er den ikke bra?
Den dekket til rørene.
- Er det mer? - Ja, masse.
Én-C.
Nei!
PER I DAG, 29. NOVEMBER 1972, ER DET 17 OVERLEVENDE
I DET URUGUAYANSKE FLYET SOM STYRTET I FJELLENE
Hva har skjedd?
Radioen virket ikke.
Vi fant dette stoffet.
- Hva er det? - Vanntett stoff.
- Vi kan lage en vest. - Nei, ikke en vest.
- En sovepose. - For å overleve en natt ute.
Vi har nok stoff.
Vi kan lage en stor en.
Når drar vi, Roberto?
Roberto.
Når?
Når soveposen er klar.
Femtiåtte dager etter forsvinningen
av det uruguayanske luftforsvarets Fairchild 571-fly
med 40 passasjerer og fem besetningsmedlemmer
som skulle fly rugbylaget Old Christians og deres følgesvenner til Chile,
har luftforsvaret klargjort et C-47-fly
som vil gjenoppta søket i Andesfjellene.
Roberto, det gir ikke mening å gå tilbake til start.
De fortsetter letingen.
Ja. Idiotene som fløy rett over oss uten å se oss.
De leter etter døde.
- Vi har vært her i to måneder. - To måneder, Roberto.
Tror du virkelig de tror at vi lever?
- Men vi lever jo. - Lever? Se på oss!
Se deg rundt. Kaller du dette å leve?
Bønner får oss ikke vekk herfra.
Skal du sove ute i den der?
Hva gjør du, Roberto?
- Slutt. - Roberto.
Likte du den ikke?
Gutter.
La oss ta et bilde.
Tintín insisterer på å ta bilder.
Som å samle minner fra en reise han aldri kommer hjem fra.
Hvem er egentlig bildene for?
For oss?
Smil, da, for pokker.
Jeg kommer aldri til å se dem.
Kom igjen. Vi kan fortsatt smile.
Kanskje for familiene våre.
Eller for andre som tenker på oss når de ser på bilder av oss fra fortiden.
Carlos, se i kamera.
Og når de ser på bildene, får vi nytt liv i tankene deres.
For de vil stille seg selv de samme spørsmålene som vi stiller oss nå.
"Hva skjedde med dem?"
Hva skjedde med oss?
Hvem var vi oppe i fjellene?
Nando.
Jeg vil bare at du skal vite at dere har tillatelse til å bruke kroppen min.
Ikke si sånt, Numa.
Jeg vet at jeg ikke vil overleve.
Ikke si det.
Det er sannheten.
Men det er greit.
Jeg er rolig.
Jeg er klar for det som kommer.
Det er vi begge.
Og jeg er veldig glad for at dere andre vil klare det.
Det gjør meg så glad.
Takk.
Jeg heter Numa.
Jeg døde 11. desember 1972.
I søvne.
DET FINNES INGEN STØRRE KJÆRLIGHET ENN Å GI LIVET SITT FOR VENNER
Vi drar i morgen.
Dere fikser dette.
Lykke til, Roberto.
- Takk. - Du også.
Én klem til.
Carlitos.
Ja?
Dere kan bruke kroppene til moren min og Susy, ok?
Ålreit!
- Kom igjen! - Stå på!
- Lykke til! - Ja, lykke til.
Se dere godt for før dere krysser gata! Og ikke glem oss!
- Vi venter her! - Ett skritt av gangen!
Stå på, gutter!
DAG 61, EKSPEDISJON VESTOVER, MOT CHILE
Nando! La oss finne et sted til soveposen!
- Vi må litt lenger opp. - Vi kommer oss ikke til toppen.
Jeg går i midten.
Det er så vakkert.
Synd vi er så godt som døde.
Jeg går ikke tilbake.
Andesfjellene har en ende. Snøen må ta slutt på et tidspunkt.
Bak der er havet.
- Det sier du alltid. - Se hvor vi er.
Alt vi har tilbakelagt.
Nå ligger alt under oss.
Vi må bare krysse dalen. Hvor lang tid kan det ta?
Ti dager? Tolv?
Vi har bare mat til en uke.
Hva vil du gjøre?
Gå videre med meg...
...eller vente på flyet?
Du ber meg om å dø med deg.
Jeg ber deg om å bli med meg.
Se der borte. Ser du de to toppene?
I midten. Som et par bryster.
Det er ikke snø der.
Ser du? Det er Chile.
Ser du det?
Jeg ser det.
Takk.
Vær forsiktige.
Nando og Roberto fortsetter vestover.
Vi bestemte at jeg skulle snu, så maten varer lenger.
Der oppe fra ser man noen lavere topper. De har en brunere farge.
Det er ikke snø der.
Gutta klarer seg fint. De har nok mat til ti dager.
Ingenting kan stanse dem.
En dal.
Roberto!
Nando!
Hei!
Hjelp oss, vær så snill!
Flyet vårt styrtet i fjellene!
- Hei! - Vi er så sultne!
LUFTREDNINGSTJENESTE
JEG KOMMER FRA FLYET
"Jeg kommer fra flyet som styrtet i fjellene. Jeg er fra Uruguay.
Vi har vandret i ti dager.
Det er 14 skadde igjen ved flyet.
Vi må komme oss vekk, men vi vet ikke hvordan."
Anrop fra San Fernando.
"Vi har ikke mat.
Vi er svake.
- Når kommer det noen?" -"Når kommer det noen?"
"Vær så snill, vi kan ikke engang gå. Hvor er vi?"
Vi avbryter sendingen med ny informasjon om saken vi nevnte for kort tid siden.
Vi har navnene til de to unge overlevende
fra flyet som styrtet i Andesfjellene for 71 dager siden.
Det er Roberto Canessa og Fernando Parrado.
LUFTFORSVARET
DAG 71, 22. DESEMBER
Få den.
Det ser bra ut.
Hva gjør vi med alt dette?
Vel, min kjære, jeg skal fortelle deg navnene på gutta. Hører du meg?
Gjenta hvert navn to ganger.
Hvert navn to ganger.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino. Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch. Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino. Álvaro Mangino.
Fernando Parrado. Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta. Pedro Algorta.
Alfredo Delgado. Alfredo Delgado.
Roy Harley. Roy Harley.
José Luis Inciarte. José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol. Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, sønnen min.
Roberto François.
Daniel Fernández. Daniel Fernández.
Adolfo Strauch. Adolfo Strauch.
Der er de!
Alle er der!
Alle sammen!
Vi skal hjem!
Kom igjen, Javier!
Kom igjen, Roy! Opp med deg!
Kom igjen, Gustavo!
La det ligge!
- Hva mener du? - Vi kan ikke bære mer.
Kom igjen!
- Gustavo, kom igjen! - Nei! Ikke uten kofferten.
Inn med dere! Hvor skal du?
Greit, så ta den med!
Inn med dere!
Kom igjen, inn med dere!
Inn med deg.
Den 22. desember 1972 kom 16 overlevende tilbake fra Andesfjellene.
I dag bærer stemmen min deres ord.
Den forteller hvordan vi alle spilte vår rolle.
Dette er historien vår.
Mamma!
Det er et mirakel.
- Hva mener du, mamma? - Det er et mirakel.
Et mirakel?
SAN JUAN DE DIOS - SYKEHUS
Velkomsten er overveldende.
Hva gjør folkemengden her?
Alle vil være nær vennene mine, ta på dem, høre detaljene.
"Hva skjedde i fjellene?"
Ja!
Journalistene spør, med kameraer og mikrofoner.
Legene spør, med sine tester og instrumenter.
Hva ser de?
De skitne klærne skremmer dem.
De avmagrede kroppene, brent av sola.
Skitten på huden deres.
Nando!
Avisene skriver om heltene i Andesfjellene.
De som kom tilbake fra døden for å gjenforenes med fedrene sine,
mødrene sine...
Du ser ut som en gammel mann.
...kjærestene sine...
...og barna sine.
Men de føler seg ikke som helter.
De var døde, som oss andre. Og bare de fikk dra hjem igjen.
Og når de husker oss, spør de seg: "Hvorfor dro vi ikke hjem sammen?
Hva var meningen?"
Bare dere kan gi det mening.
Dere er svaret.
Fortsett å ta vare på hverandre.
Og fortell alle hva vi gjorde i fjellene.
SNØSAMFUNNET
BASERT PÅ SNØSAMFUNNET AV PABLO VIERCI
Tekst: Marie Wisur Lofthus