"MYSTISK TING, TID" ALBUS DUMBLEDORE
Tak.
Ja, så jeg ser...
EMMA WATSON BRUGTBOGSFORHANDLEREN, LONDON
MATTHEW LEWIS DEN SORTE TAXA, TRAFIKPROPPEN
ROBBIE COLTRANE CAFÉEN, CHELSEA
DEN DAGLIGE PROFET: SÆRUDGAVE
HOGWARTS BYDER GAMLE ELEVER VELKOMMEN
Han kunne ikke vide, at i dette øjeblik
mødtes folk overalt i landet
og holdt deres glas op, mens de med afdæmpet stemme sagde:
"For Harry Potter - drengen, der levede."
KAPITEL 1 DRENGEN, DER LEVEDE
HARRY POTTER OG DE VISES STEN
HARRY POTTER OG HEMMELIGHEDERNES KAMMER
-Dan! -Hej, mand.
Det er godt at se dig!
Hvordan går det, makker? Det er så godt at se dig.
-Det er fantastisk. -Det er vidunderligt.
Sidste gang du var her, var du... lavere.
Bare en lille smule. Det er sødt af dig.
-Så står vi her. -20 år senere.
-Ja. -Det er lidt underligt.
Hvordan kom det til dig? Jeg troede aldrig, jeg ville spørge.
-Hvordan endte du i Harry Potter? -Jeg gjorde det for min datter, Eleanor,
der overbeviste mig om at læse bøgerne, efter at have sagt nej tre gange.
-Så efter Fangen fra Azkaban kom ud -Tak, Eleanor.
Sagde jeg: "Okay, jeg læser dem endelig." Og så så jeg filmen med det samme.
Jeg så dem bare. Det er ikke sket siden.
Så fløj jeg til Edinburgh for at møde Jo Rowling.
Og hun sagde sådan set: "Det er min vision."
Hun sagde, "Det er præcis sådan, jeg ser filmen."
Da bogen kom ud, var køerne af børn rundt om hjørnet...
Jeg mener, der var tusindvis, der ventede på den sidste.
Så mange folk havde forelsket sig i J.K. Rowlings skriverier.
Jeg tror, jeg var omkring otte år gammel.
Jeg tror, det var der, den første kom ud.
Det blev ligesom vores familieting.
Min far plejede at lave stemmerne, og min bror og jeg var besatte.
Vi tryglede ham om at blive ved, og hver gang han afsluttede et kapitel,
sagde vi: "En mere! Bare en mere."
"Bare en mere."
En ven fra skolen havde de første to.
Jeg sov hos ham en dag.
Han sagde: "De Vises Sten er på hylden."
Det var det, vi lavede den aften. Vi sad bare i stilhed.
Han læste Hemmelighedens Kammer . Jeg læste De Vises Sten.
Og jeg så aldrig tilbage.
Da vi læste dem, relaterede vi til Fred og George med det samme.
Der er ikke mange tvillinger i litteratur.
Hemmelighedernes Kammer var første bog, jeg blev oppe om natten for at læse.
Den var så livagtig. Karaktererne var så relaterbare.
Det var bare sådan et snørklet, perfekt designet univers.
Jeg tror, det var nemt at glemme, at folk dengang talte om
bøgernes død.
Jeg synes, det er en smuk, kreativ måde at anskue livet,
med en tro på uendelige muligheder.
En af de mange grunde til, at jeg beundrer J.K. så meget,
er, at millioner læste bogen,
som ellers aldrig ville læse en bog.
Og du opdager pludselig kraften ved bøger.
Hip, hip, Harry!
Og i forhold til castingen var jagten på Harry Potter sindssyg.
Den nye Harry Potter film leder efter børn,
der skal spille de tre hovedroller i filmen til mange millioner pund.
Jeg kan huske, da jeg tog til den første prøve
og der var folk i hundredvis, hvis ikke tusindvis.
Så gik det op for os, at vi var de eneste tvillinger,
der ikke havde ens tøj på, så vi gik over vejen
og købte to matchende trøjer.
Lige fra stativet.
Vi sagde: "Det er godt nok." Og så gik vi ind.
De lod os alle rumstere, sådan bare samles.
Og så gik de tilsyneladende væk.
Selvfølgelig var der stadig en, der holdt mikrofonen over os,
lige over vores hoveder.
Og så spurgte en pige mig: "Hvad er det?"
Jeg tror endda, jeg sagde: "En mikrofon. Duh."
Jeg sagde: "De filmer os. Det er bare et trick."
Som om jeg havde prøvet det før, virkelig. Jeg husker det, fordi det var Emma.
Jeg blev revet totalt med af spændingen omkring den her prøve.
Jeg vidste, at jeg ville være Hermione, og jeg tror mine forældre var bange,
fordi de sagde: "Hvad gør vi, hvis hun ikke får rollen?"
Jeg var bare spændt. Jeg var ikke overvældet. Jeg tænkte ikke:
"Gad vide, hvor mange film de laver." Jeg tænkte: "Det her bliver sjovt!"
Det største pres i starten var, hvem der skulle være Harry.
Vi kunne ikke finde Harry.
Vi kunne bare ikke finde Harry.
Og det begyndte at blive lidt panisk og underligt.
Jeg sad på mit hotel i London en aften
og så en BBC-version af David Copperfield.
Og et lys gik op for mig, og jeg sagde: "Det her er Harry Potter."
Det er ham, vi har ledt efter i månedsvis.
Så jeg spurgte castinginstruktøren. Jeg sagde: "Vi skal have ham til prøve."
Hun sagde: "Det kommer ikke til at ske. Forældrene vil ikke have ham i branchen."
"De vil ikke have, han får rollen."
Jeg tror, aftalen var at alle syv film, skulle filmes i L.A.
Så mor og far sagde: "Nej, det er en kæmpe omvæltning af hans liv."
Heldigvis tog David Hayman i teateret et par uger senere.
To fyre foran mig vendte sig rundt.
David, som den gode producer han er,
overbeviste Dans far om at komme til prøve med ham.
Og det var sådan set sådan, vi fik vores Harry Potter.
Og action.
-Det er et drageæg. Det er, hvad det er. -Hvad er det?
Et drageæg.
Jeg var et glad barn, der havde en slags hjemsøgt kvalitet.
"Du er virkelig sød, men du ser ud til at have gang i meget."
Det var faktisk meget følelsesladet at se det barn sidde der og tale.
Jeg tænkte bare: "Ja, det er ham. Gud ske tak og lov, vi fandt ham."
Rupert og Emma var nemme at caste. De hoppede nærmest ud af siderne.
Vi test-screenede de tre sammen for at sikre, at de havde kemien,
der var tydelig fra første test-screening.
Husk, gutter, læn jer ind til hende, i takt med, at hun finder ud af det.
Og action.
Jeg tænkte ikke på at lede her.
Jeg kiggede på det i første semester som lidt let læsning.
Er det her let?
Hold mund.
Hvis Filch kommer rundt om hjørnet når som helst nu,
så er det mindst 50 point fra Gryffindor.
Jeg vidste det!
Her er det.
Nicolas Flamel er den eneste kendte oprinder af de vises sten.
-Hvad? -Hvad?
Åh, ærligt talt, læser I to slet ikke?
Cut. Godt arbejde.
-Det er skønt at se dig. -Det er surrealistisk, ikke?
Hvordan har vi det med at være tilbage og tale om det her?
Det er virkelig følelsesladet. Selvfølgelig.
Og, B, det føles som om, der ikke er gået nogen tid, og samtidig er der gået masser.
Ja, på en måde meget det samme. Det er surrealistisk.
Det føles ikke, som om der er gået længe. Som om vi ikke fortjener en genforening
-Ja, ikke? -Jo.
Jeg har haft nyresten og fået en baby, så der er tydeligvis gået tid.
-Det nævnte du godt. -Jeg mærker alderen.
Men der er sådan en samling delte minder
og ting, vi bare gjorde sammen,
som gør det utrolig nemt bare at glide tilbage ind i de roller.
Vores første audition, den dag vi alle mødtes, jeg tror for første gang,
var jeg der, på vej ud af garderoben,
og jeg så en anden mørkhåret fyr, der gik den anden vej. Jeg så ikke hans ansigt.
Men jeg sagde: "Du er en anden Harry, der skal testes i dag."
Og de sagde, de testede forskellige konstellationer af Ron, Harry og Hermione.
Jeg husker, at der var en, da de samlede os alle sammen.
Jeg husker, at når det var os tre,
føltes noget anderledes og rigtigt med det samme.
Jeg husker, at det klikkede.
Vi havde været i studiet. De havde sagt, vi fik rollerne.
De sagde: "Vi meddeler, at I fik dem."
"Der vil være presse udenfor jeres hus, så I kan ikke tage hjem."
Indtil videre har det lidt vendt tingene på hovedet.
Det er... Jeg ved ikke, jeg har aldrig prøvet noget lignende før.
Hermione gav bare mening for mig.
Det er mig. Jeg er den pige.
Ja, Emma var muligvis den klogeste på optagestedet.
Og jeg mener ud af alle. Hun var bare et skideklogt barn.
Jeg tror, jeg er skræmmende som min figur.
Fordi jeg bor i en familie af syv.
Og jeg har en rødhåret søster, og jeg bor i en lade.
Rupert er bare den mest kameraklare 12-årige dreng
i verden på det tidspunkt. Han var bare så frygtløs.
Rupert var Ron. Og Dan var ligesom Harry.
-Hvordan har du det med at blive kendt? -Det bliver fedt.
Vi talte alle om, hvor behageligt du gjorde det
til vores auditions, og hvor meget det bar med over i optagelserne.
Jeg husker det, som om det virkede meget naturligt for jer.
Ja, på den første film, var jeg ved at dø konstant.
Men jeg tror på, at man ikke må tage den angst med.
Jeg ville have, at alle var godt tilpas. At alle følte sig som en familie.
Jeg ville have alle til at føle, at de var hjemme.
FØRSTE ÅR PÅ HOGWARTS
Elever, lyt til mig. Velkommen til jeres første flyvetime.
Jeg vil have jer til at holde hånden over kosten.
I de første par uger vi filmede, var børnene lidt i chok.
Når jeg ser tilbage, er det ret vildt, at jeg ikke blev totalt overvældet af det.
-Det er to pund. -Dan.
Når du vender dig væk denne gang, så grib den her.
Se op. Som om du vil gøre det, okay?
Men jeg tror også, at det var
en del af Chris og hele holdet. De sørgede for, det hele tiden var sjovt.
Selvfølgelig, de var børn og vi så alle frem til at lege sammen.
Chris Columbus gjorde atmosfæren som en forlystelsespark.
Vi var i høj grad børn på et filmset.
Mit vedvarende minde fra De Vises Sten,
var, at jeg lærte at spille Slam.
Ved du, hvad vi også spillede meget af?
-Håndsmæk. -Så mange håndsmæk.
-Og vi havde alle rå og røde hænder. -Jeg tror også, vi opgraderede til knoer.
-Slog hinanden virkelig hårdt. -Og skinneben.
-Ja. -Jeg husker den med skinnebenene.
Jeg er den bedste!
De gjorde sikkert deres job hårdere ved at lade os have det så sjovt,
for det distraherede os fra arbejdet, som vi burde lave.
-Hent en musefælde til de andre seere. -Skat, ikke på næsen,
det fjerner al din makeup.
Det var et stort problem, gennem optagelserne, at vi sådan faldt ind og ud.
De ville sige en replik og smile til kameraet
eller være så glade for at være med i en Harry Potter film,
at de ikke kunne holde
på deres begejstring længe nok til at fokusere på en hel scene.
Folkens, folkens.
Columbus havde arbejdet meget med børn. Han var supergod med dem, det var han.
Han gik ned på knæ og talte med dem og samlede dem, så ingen kunne høre.
Han var også sådan en fartype.
Du kunne virkelig mærke, at vi var en del af hans familie.
Vær lidt løsere med det. Du skal ikke bare tale.
-Ved du, hvad jeg mener? -Ja.
Du går ind og fryser sådan her. Men du sige: "Synes du virkelig?"
"Selvfølgelig kan han bruge det."
-Tal med den, okay? -Ja.
Godt. Godt arbejde ellers.
Det er ikke nemt, fordi det kræver meget tålmodighed med børn.
Især med børn, der var så hyperaktive og ophidsede, som vi var.
GRINGOTTS
At se yndefuld og klar ud er...
Tænk at se jer drenge her.
Hey!
-Vi sneg os væk. -Et par Gryffindors, der hænger.
-Kom her. -Godt at se dig, brormand.
Hvordan holdt Chris Columbus humøret så højt?
Vi løb ligesom bare rundt. Vi var vel omkring 11.
Du kan måske få tre til at gøre det, de skal.
Det betyder ikke, de fem i baggrunden gør.
Rupert var ustoppelig. Når først der var åbnet for ham...
Men jeg tror, det var derfor, det fungerede.
-Columbus lod os bare være børn. -Ja, sandt.
Jeg husker ikke, at det føltes som arbejde.
Men det er vigtigt, at vi havde det.
Det er derfor, det føles sådan at se den. Det føles som... børn.
Det sjove ved det var, at vi var omringet af de bedste
britiske skuespillere, uden at ane hvem de var.
Jeg troede, Richard Harris arbejdede som turguide et stykke tid.
Jeg tror ikke, at nogen af børnene havde kapacitet til at forstå,
hvem de arbejdede med dengang.
Det var ikke en fremmed, Hagrid mødte i byen. Det var Snape.
Hvilket betyder, at han ved, hvordan man kommer forbi Fluffy.
-Og med Dumbledore af vejen... -Godeftermiddag.
Den britiske kongefamilie af skuespillerverdenen.
-Hvad har du at sige til dit forsvar? -Jeg ved ikke, hvordan det skete!
Når jeg tænker på, hvem jeg fik mulighed for at vokse op med,
og høre dem interagere og deres kløgtighed.
De voksne skuespillere kom ind og var på en måde balladen.
Det er virkelig fedt.
Som Robbie Coltrane.
Han var sådan et barn, så umoden og sjov.
Han elskede at få os til at le, og han var utrolig god til det.
Jeg har prøvet absolut alt. Jeg har prøvet cremer. Jeg har prøvet gel.
Jeg har prøvet at barbere mig. Hver gang jeg vågner, er det...
Min mand truer med at forlade mig.
Hvis han virkelig elskede mig, ville han ikke have noget imod lidt skæg.
Men han er meget besværlig.
Den godhed og den varme fra dig, det gjorde en stor forskel.
Vi brugte så meget tid sammen.
Ja. Jeg har brugt mere tid med jer end mine egne børn på et tidspunkt.
Ja. Det er vildt.
Jeg tror, de fleste af mine favoritscener, når jeg ser tilbage, var med dig
og banden i Hagrids hytte.
Jeg bliver ved at huske den scene, hvor jeg bliver kaldt mudderblod.
Og du var så sød ved mig den dag.
Fordi det var første gang jeg sådan rigtigt skulle spille skuespil.
Han kaldte mig mudderblod.
Det gjorde han ikke.
Hvad er mudderblod?
Det betyder beskidt blod.
Mudderblod er et rigtig grimt navn til en, der har muggle-forældre.
En uden magiske forældre. En som mig.
I tre er blevet så gode skuespillere.
Når man var på de sets, følte man, at man virkelig trådte ind i den verden.
Ved alle Stuarts rekvisitter, var der kælet enormt for detaljerne.
AT SKABE DET UMULIGE
Jeg insisterede altid på, at Hogwarts skulle føles
som om det var en verden, der virkelig kunne eksistere.
Jeg havde enormt meget kreativ frihed,
så vi kunne bygge denne verden fra bunden op.
Nogle af scenerne i Potter
er overvældende for mig, og jeg har gjort det i 35 år.
"Hold da op!"
Den allerførste gang jeg besøgte settet, førte de mig ind i den store sal,
hvilket var helt vildt.
Alle gulvene er ægte York sten.
Mange af scenerne med 250 statister, der alle spiser og vader rundt.
Du lægger ikke plast på gulvet. Det skal være ægte.
Alle de tændte lys, der gik op og ned på wire.
Et af mine favoritøjeblikke var, da alle de svævende lys
brændte igennem de reb, der holdt dem til loftet, så de faldt.
Hundredvis af ægte stearinlys, der virkelig var tændt, i fiskesnører
fra loftet.
Så meget af det ville være visuelle effekter i dag.
Det, at vi fik lov til at være på det set.
-Det er så fedt. -Tak, Stuart Craig.
-Vi elsker dig, Stuart Craig. -Ja.
Den sværeste scene var Quidditch.
Publikum skulle forstå reglerne øjeblikkeligt.
Quidditch er nemt nok at forstå. Hvert hold har syv spillere.
Tre angribere, to baskere, en målmand og søgeren. Det er dig.
Så Jo Rowling lavede stort set regelsættet til os.
Et Quidditch regelsæt, der forklarede alle detaljerne ved spillet.
Og Stuart Craig, vores setdesigner,
bestemte hvordan Quidditchbanen så ud,
og lavede virkelig en bane, der føltes autentisk og ægte
til et spil, der er fundet fuldstændig på.
Masser af energi og entusiasme. Set og action!
Hun scorer!
Angeline Johnson scorer! Ti point til Gryffindor.
Jeg har altid villet fortælle dig, at der var et øjeblik på dag to eller tre,
kameraet zoomer ind på dig, og du siger: "Vi skal ikke hjem, ikke rigtigt."
Det føles underligt at skulle hjem, gør det ikke?
Jeg skal ikke hjem, ikke rigtigt.
Jeg får stadig tårer i øjnene af at tænke på det.
Jeg tænkte: "Ham her... Den her knægt er en fantastisk skuespiller."
Og det var der, verden åbnede sig op for os.
Den første film var meget eventyrlig. Meget indbydende.
Det sagde: "Velkommen til Hogwarts", indtil man når filmens slutning.
-Hvor jeg smelter en mands ansigt. -Ja, præcis!
-Den første film var et hit. -Ja.
Da den først blev et hit, og folk accepterede ikke bare filmen, men folkene,
havde jeg en fest med den anden film, Hemmelighedernes Kammer.
Fordi jeg var... fri.
WEASLEY FAMILIEVÆRDIER
Okay, kom så. Shh.
Godmorgen, Weasleyer!
Godmorgen, far!
Jeg elskede alle scener, hvor familien Weasley var samlet.
Som i scenerne i hulen. Det havde en febrilsk energi.
Alle spillede op af hinanden.
Det jeg husker ved hulen er, at den ændrede sig hele tiden.
Den udvidede og trak sig sammen.
Et minut var der en stor kamin med Floo pulver, og så blev den mindre.
Ja. Det var et levende set. Det ændrede sig.
At være en Weasley er det bedste ved at være med i Harry Potter.
Vi havde vores Hogwarts familie.
Men jeg følte det ekstra specielt at have en rigtig ekstra familie.
Alle de scener vi fik oveni alt andet.
Julie er super at arbejde med. Vi plejede at ankomme på settet.
"Hej, mor." "Hej, far."
Julie Walters, der spillede min mor, Fru Weasley
var så fantastisk og god ved mig.
Hun tog mig virkelig under sin vinge og var bare en perfekt moderfigur.
Tvillingerne var to, som jeg virkelig var tæt med.
De var ligesom ældre brødre.
Julie Walters og Mark Williams var ligesom min anden familie.
De var altid i karakter, og de spillede op af hinanden.
Dumble-dun-dore...
Hvem? Hvem, søde?
Dumbledore skal vide, at du er her, Harry.
Cut.
Stop, stop.
Det fungerer ikke.
Jeg kan ikke tro det.
I ser godt ud. Hvordan går det?
Det her er super. Hvordan går det?
-Fantastisk. Og dig? -Godt!
Så spændende. Det er første gang, jeg er tilbage siden Azkaban.
Vi vidste ikke, du kom tilbage.
Weasley familieværdierne? Nå, men hensyn, betænksomhed.
Og sjov!
Nu, Harry, du må vide alt om mugglerne.
Fortæl mig, hvad formål tjener en gummiand?
Det er bare meget naturligt, når vi alle er sammen.
Det var familie i alt andet end navn.
Det bedste ved det var også, at man ser,
de er meget inklusive.
Og så ser man det totalt modsatte i familien Malfoy.
Det er en god sammenligning, de to familier.
Det er virkelig modsætninger.
Nuvel, Draco, vær sød.
Hr. Potter.
MØD FAMILIEN MALFOY
Lucius Malfoy.
Så mødes vi endelig.
Jeg blev først opmærksom på Harry Potter, da alle læste bøgerne på undergrunden,
uanset hvor jeg var.
Jeg er overbevist om, at jeg endte som Lucius fordi jeg ikke ville.
Jeg aflagde prøve for Gilderoy Lockhart.
Chris sagde: "Godt. Har du noget imod at læse en anden rolle?"
Jeg skulle spille Kaptajn Klo i Peter Pan.
"Jeg vil ikke være skurk i to børnefilm."
Og jeg læste med sammenbidte tænder. Jeg var meget bitter.
Og selvfølgelig var det præcis det, der skulle til.
De bad mig spille Lucius, og gud ske tak og lov for det.
Hvor vover du?
Hans rolle i historien for mig var at forklare, hvorfor Draco
var sådan en modbydelig, hjerteløs, sadistisk bølle på skolen.
Rødt hår og en brugt kåbe?
Du må være en Weasley.
Han er et produkt af sine forældre, Draco.
Og han har virkelig dårlige forældre.
Hvis Hagrid var din første indflydelse, vil du sandsynligvis sige:
"Okay, makker." Elskværdig og krammende.
Er han ikke smuk?
Åh, lille skat! Se, han kender sin mor.
Hvis din far er psykopat, der svinger en kobrastok omkring,
så bliver du nok ikke den rareste gut.
Optagelse 37, et, otte, kamera markør.
Tom, husk. Langsomt, fortællende, men dystert. Blødt.
Set og action.
Jeg elskede Tom, fra det sekund jeg mødte ham.
Han var bare altid så sød.
At arbejde med Jason var en fornøjelse.
Faktisk var det ikke altid en fornøjelse.
Han blev øjeblikkeligt til den mest uvenlige, modbydelige person jeg har mødt.
Jeg husker bare, at jeg greb ham og var bare så ubehagelig, som jeg kunne
og se hans lille ansigt konstant søge min anerkendelse.
Den allerførste scene, jeg var med i, blev faktisk klippet
og er i de slettede scener.
Draco rørte ved noget, og jeg brugte en stok og...
Rør ikke ved noget, Draco.
Men jeg vidste ikke, hvor skarpe tænderne var,
og de gravede sig lige ned i Toms små hænder.
Han så op på mig og hans øjne løb i vand.
Ja, far.
"Tom, undskyld. Jeg vidste ikke, hvor skarp og tung den var.
Han sagde: "Det er okay. Det er godt for scenen."
Han ville være min onde far, og så sagde de "Cut."
Så kom han over og gav et kram og sagde: "Slog jeg dig for hårdt?"
Han er en virkelig Jekyll og Hyde.
Harry Potter, sådan en ære det er.
Jeg husker, at jeg sagde til en ven:
"Jeg har fået en rolle. Det er en alf i Harry Potter."
Og de glædesudbrud og den totale fortvivlelse over,
at jeg ikke forstod, hvor vigtig min figur var.
Vi filmede scenen, og så siger han: "Tak, Lucius."
Jeg svingede mit ben ud. Tog et trin ned. Svingede min stok.
Chris sagde: "Cut. Kan vi tørre gulvet, hvor Jason gled?"
Jeg sagde: "Nej, jeg gled ikke." Han sagde: "Hvad skete der?"
Og jeg sagde: "Jeg sparkede Dobby ned ad trappen."
Og lige som jeg troede: "Det bliver så sjovt."
Hr. Malfoy.
Hr. Malfoy!
Jeg har noget af Deres.
Sokken er ynkelig på en måde, men på en anden er den alt.
Og det, synes jeg, er det skønne ved karakteren.
Herre har givet Dobby en sok.
Hvad? Jeg gav dig ikke...
Herre har givet Dobby klæder.
Dobby er fri.
En af de store temaer er den her alliance mellem venner, der varer ved.
Så du og jeg havde et af vores største grin sammen med Richard Harris.
Og vi havde en robotversion af føniksen Fawkes.
Og det var sådan en stor rød fugl, der ikke eksisterer.
Der ikke eksisterer. Den var ikke urealistisk, og den kunne vel eksistere.
Richard kom ind og kiggede på føniksen og sagde:
"Wow, de træner de her dyr godt nu til dags."
De havde et kamera indeni øjet og kunne se, at Richard kiggede på den.
Og så sagde de: "Nå, men vi vil ikke spolere magien."
"Vi holder bare fuglen i gang."
Og det kom dertil, at Richard sagde: "Fuglen reagerer på mig."
Det er fascinerende skabninger, fønikser.
De kan bære enormt tunge læs. Deres tårer har helende egenskaber.
-Vi fortalte ham det aldrig. -Nej, han troede, fuglen var ægte.
Det er vildt, at vi var en del af det.
Jeg kender ikke nogen, der kunne starte serien, som du gjorde.
Det føles godt.
Jeg har altid følt mig skyldig over at smutte. Virkelig.
Da jeg sagde farvel til jer, tænkte jeg:
"Jeg kan ikke tro, at jeg forlader dem."
Jeg tror ikke, at jeg gav dig nok anerkendelse
for de, du opnåede i de første to, med os alle sammen.
Så mange tak for det.
Det var en af mit livs bedste oplevelser.
Du erkender ikke, at det ikke betyder noget, hvad nogen er født som,
men hvad de vokser op til at blive.
KAPITEL 2 OPVÆKSTEN
HARRY POTTER OG FANGEN FRA AZKABAN
HARRY POTTER OG FLAMMERNES POKAL
Hej.
Tak fordi du kom. Tak for snakken.
Hvem er det? Den mand.
Hvem er det?
Det er Sirius Black, er det.
Sirius Black er en vigtig karakter for Harry.
Det er en del af Jos tema om ikke at skue hunden på hårene.
Billedet af Sirius Black som kriminel bliver præsenteret for Harry.
Vi har en drabsmand på fri fod.
Sirius Black mener du?
Hvad har det med mig at gøre?
Og alligevel, da Harry møder ham i den tredje film,
lærer han, at han ikke er den, han har fået at vide.
Han er en helt anden.
Og Gary er så god en skuespiller.
En af grundene til, at vi valgte ham, var, at han har potentiale for mørke,
men har så meget sjæl og sådan en varme indvendig.
Må jeg spørge, hvor du var, da de først kom til dig med rollen som Sirius?
Jeg kendte Harry Potter, men det var meget en børneting.
Folk sagde, jeg skulle læse bøgerne, og jeg havde børn,
så det ville være i mit univers et sted.
Så tog de en lidt mørkere tilgang, og bøgerne var interessante.
Jeg mødte Alfonso, og på det tidspunkt tror jeg, han var det, der trak mest.
Husk, folkens, I skal passe på jeres frøer.
I Azkaban er det opvæksten.
De træder over tærsklen mellem barndom og deres teenageår.
I de to første er Harry stadig et barn.
Der er mere optimisme omkring selve tonen.
Men da han fylder 13, sænker der sig en stor sky, der overskygger
alt omkring Harry.
Og det skulle vi formidle rent stilmæssigt.
Hvad sker der?
Jeg ved det ikke. Måske toget er brudt sammen.
Fangen af Azkaban føltes virkelig som en helt nye æra.
Det var en meget mørkere historie.
Der var mange ret voksne temaer i den.
Den beskrivelse, som J.K. Rowling har af dementorerne, er meget skræmmende.
Jeg ville virkelig formidle den følelse, at dementorerne,
det de gør, er at suge glæden væk.
At de sugede essensen ud af Harry.
Men jeg tror, at det vigtigste for at opnå det var Dans præstation.
Hvornår var Azkaban? Hvor gammel var du?
14.
-Virkelig? Da vi mødtes første gang? -Ja.
Jeg tror, jeg havde en naturlig, sådan, faderlig ting.
Vil du dræbe mig, Harry?
Den første person jeg husker, jeg måbede over, da de kom, var Gary Oldman.
-Jeg husker, at du gav mig Gary-snakken. -Jeg gik amok.
Du sagde: "Hør, Emma, du skal være cool."
"Fordi Gary Oldman er virkelig stor, og du er nødt til at være cool."
Og jeg sagde: "Okay."
Hvilket i virkeligheden var min egen frygt.
Fordi jeg tænkte: "Dan, du skal være cool. Han er stor."
Dan var først lidt overvældet, og Gary var utrolig generøs
som person, men også som skuespiller, og han tog godt imod ham
og inkluderede ham i skuespilprocessen.
Det var virkelig sødt at se de to.
Det var næsten, som om det afspejlede det forhold,
fordi på mange måder har Harry lavet et totem ud af Sirius Black.
Det totem, at han er svær at nå ind til og på mange måder skræmmende.
Det var lidt ligesom filmen.
Da de opdager, hvem de virkelig er, og pludselig er der det her bånd.
Du så det imellem optagelserne,
når de sad sammen og talte og lo.
Du kunne se, sådan som Dan kiggede på Gary,
den beundring og respekt han havde for ham.
Og alt det i den skrigende hytte.
Mig, Rupert og Emma, vi så tennis
og sagde: "Det her er skuespil. Det er det, vi skal arbejde imod."
Der var Tim Spall, selveste Alan Rickman.
David Thewlis, dig, Emma, Rupert.
Det er sødt af dig at inkludere mig, Emma og Rupert.
At se jer spille skuespil, men også se jer vokse som mennesker
og se de her fantastiske skuespillere sige: "Nåh ja, I er bare mennesker."
Man havde det sjovt. Alt behøver ikke være smertefuldt.
Det kan være intenst. Du viste mig også vidunderne ved det.
Det var meget vigtigt.
-Lad os dræbe ham. -Vent.
Jeg har ventet nok!
I 12 år!
I Azkaban!
Jeg har aldrig lavet en scene med så fantastiske folk i mit liv.
Det er en meget lang scene, og der er mange drejninger i den.
Og det var virkelig sjovt.
Det var en intens scene, hvor der er meget på spil.
Nej!
Jeg stolede på dig!
Og du kan se Rupert og Emma og Dan leve sig fuldstændig ind i den scene.
Jeg elsker det. Jeg husker det så godt.
Jeg fortalte Dumbledore, at du hjalp en gammel ven ind i slottet,
og her er beviset.
Godt, Snape. Igen har du brugt dit ivrige og gennemtrængende sind til opgaven,
og som sædvanlig er du forkert på den.
Jeg har altid elsker Sirius' karakter det forhold, Harry og Sirius havde.
Han er lidt som en ældre onkel, men også en broderlig figur.
Han bliver malet som den her skurk, og så trykkes der på kontakten, så man siger:
"Åh, han blev ført i en fælde. Han er en god fyr."
-Han er så god og varm og sej. -Han er varm og rar, og ret sej.
Ja!
Jeg ville ønske, jeg havde hele billedet.
Vi fandt først ud af det bog efter bog. Jeg ved ikke om du var,
-fordi du var Harry Potter. -Nej. Kun Rickman. Det var det.
-Rickman? -Han vidste det.
Hvordan regnede han den ud?
Han sagde meget tidligt til Jo: "Jeg tror, jeg ved, hvad der sker."
"Jeg skal vide det."
Giv mig en grund. Jeg beder dig.
-Rickman ville vide det, ikke? -Jo, det gjorde han.
Sagde intet til Chris eller nogen. Chris sagde direkte til ham:
"Hvorfor gør du det?" Han sagde: "Jeg forklarer senere."
Ja, det finder I ud af.
-Ja. Efterhånden som der er behov for det. -Vent et årti.
Dan var ikke barneskuespiller. Han var endnu en skuespiller.
Alfonso sagde: "Nu er I teenagere, og jeg behandler jer sådan."
Han var den første, der gav os lektier for.
Løsn op. Løsn op.
Han ville lære os at kende, så han gav os en øvelse,
hvor han bad os skrive et essay som vores figur.
Han sagde: "I kender de figurer nu,"
"bedre end jeg nogensinde vil forstå, hvem de er, så fortæl mig det."
Efter sådan en halv A4-side tænkte jeg:
"Jeg føler lidt, at jeg har dækket alt."
"Jo har skrevet 500 sider om det."
"Men jeg føler, at det her opsummerer det meste.
"Fint. Fedt. Tilfreds med det. Aflever."
Selvfølgelig skriver Emma 12 sider, smukt skrevet.
Rupert afleverede ikke noget.
Jeg lavede det ikke.
Jeg sagde: "Rupert, hvor er dine lektier?"
Han sagde: "Nå, men jeg tænkte, Ron ville ikke have lavet det.
"Så jeg lavede det ikke."
Heldigvis så Alfonso, at det var meget i karakter for mig ikke at have lavet det.
Rupert er... Ron.
Han er Ron, 100 %.
Emma er sådan en naturlig skuespiller. Hun forbereder sig meget.
Når du filmer scenerne,
er det som om, alt bare flyder ud af hende.
Sandheden er, at de er virkelig gode skuespillere.
Sirius Black får oprejsning
ved at Harry forstår, hvem han virkelig er.
Det er et øjeblik af stor befrielse, meget frihed.
Og alt det formidles symbolsk
med de to, der flyver gennem natten under sølvmånens skær.
Det var lidt en familie, ikke?
-Jo. -Mere end andre oplevelser.
Du har det aldrig sådan på film, for du arbejder med mange mennesker,
og man bliver bekendt med dem, og de fleste ser man aldrig igen.
Men med Potter kom man tilbage.
Ja. Det var det, blandt mange andre ting, der gjorde det specielt.
Ja, det føltes meget som om, at man var en del af filmhistorien med de film.
STOR NY ÆRA
Hogwarts er udvalgt til at være vært for Magisk Trekamp.
Flammernes Pokal, med alt den Magiske Trekamp,
det var så dejligt at blive overrasket og blæst bagover og ført væk
af magien ved scenerne og blive overrasket.
Jeg husker, at jeg så Beauxbaton komme og gøre entre, og Durmstrang.
Det var virkelig fedt.
Til den fjerde film ville vi have en britisk instruktør.
-En, der var meget teatralsk. -Cut. Tak skal I have.
Mike er bare en spændt, højlydt, passioneret mand.
Han var den perfekte instruktør til den film.
Det var en bombastisk, actionspækket, vidunderlig excentrisk film.
Jeg elsker Mike, han var god. Han var næsten som taget ud af bøgerne.
Han var ligesom en Hogwarts-figur.
Den fjerde bog er den største af dem. Den er cirka 900 sider, en dørstopper.
Det er en mursten.
Action!
Og jeg tænkte: "Hvis den virkelig skal nagle folk til sæderne,"
"så skal den have den her store energiske kerne."
Han var bare fuld af energi.
Han bliver så spændt over ting, og der var noget virkelig sødt og
barnagtigt over ham.
Han elskede også humor
og prøvede altid at få det klemt ind i scenerne.
Der var nok kun et par film, der har gjort mig så nervøs.
-Og jeg husker... -Tingene ændrede sig efter Columbus.
-Helt sikkert en smule. -En anden vibe. Og så Mike Newell...
-Mike behandlede os som voksne. -Det var det!
-Det gjorde han vel. -Ja.
Vi havde det sjovt på settet.
Weasley-tvillingerne, som jeg var meget glad for, skulle skændes.
Vi lavede scenen, hvor Fred og George bliver afvist
til Magisk Trekamp, og vi havde parykker og skæg på.
Vi lignede gamle mænd. Mike sagde: "Jeg tror, I ville blive irriterede"
"på hinanden og begynde at slås om det."
De to var sådan lidt emsige med det.
Cut!
Og jeg sagde: "Nej, kom drenge, det er en slåskamp."
Mike kom over og sagde: "Nej."
Okay, hvem vil slås?
Og som en idiot sagde jeg: "Ja, okay."
Jeg var selvfølgelig en småtyk 60-årig herre på scenen.
Og... Jeg skulle virkelig ikke have gjort det.
Og så sprang han på mig og gjorde sådan her!
Og jeg sagde: "Åh, okay." Og så gjorde jeg det samme.
Jeg husker, jeg greb ham om livet og prøvede at kaste ham og sådan.
Og jeg knækkede et par ribben, så jeg havde modbydelige smerter derfra.
Men selvfølgelig var det vidunderlige, at jeg havde opført mig som en klovn.
Og alle fik det meget bedre efter det.
Ved du, at man ikke bør brække instruktørens ribben?
OPVÆKSTEN
I Flammernes Pokal handler filmen om teenagere,
der forelsker sig for første gang, inviterer nogen på date.
Til juleballet.
De afspejler alle de akavede faser, man gennemgår som teenager.
De følte det også lidt, for de havde bogstaveligt talt de oplevelser.
Mængden af forberedelse og træning Emma og jeg gav hinanden
i at skrive til det modsatte køn. Hvis hun skrev med en dreng, eller jeg med en pige,
sagde jeg: "Hun sendte x antal kys tilbage. Hvad gør jeg? Mareridt."
Vi havde lidt en storebror-lillesøster ting.
Det var en meget interessant film med hensyn til hormonerne, der fløj rundt.
Der var forelskelse, og folk var sammen og slog op.
Ligesom jeg plejede i skolen. Det var præcis det samme miljø,
men det var bare i selvforsvar mod mørkets magter.
I den film var hormonerne nok på sit højeste, i hvert fald for mig.
Det var præcis, som man ville forvente.
Og specielt den fjerde film, den med Beauxbaton og Durmstrang.
Så du havde et bundt hormonfyldte teenagere.
Og så introducerer du to nye grupper.
Så er de pludselig alle sammen tændt på filmen.
Så, ja... I den film gik det løs.
Hvorfor rejser de i flok?
Han er bare en lidt akavet teenagedreng
på en ubemærkelsesværdig måde.
Og det er vel lidt bemærkelsesværdigt for en helt i noget.
Du bekæmper drager. Hvis du ikke kan få en date, hvem kan så?
Jeg tror, jeg ville tage dragen.
Jo beskrev ham meget sødt i de år.
Og jeg følte ikke, det var et langt stræk som skuespiller for mig
at komme i kontakt med min nørdede teenageside.
-Cho? -Ja?
Åh, jeg tænkte bare på...
Jeg tænkte bare på, om du vil tage med mig til ballet.
Undskyld? Jeg hørte det ikke.
Det var klart en historie om opvækst.
En af de store sekvenser var juleballet.
Juleballet er, først og fremmest, et bal.
Scenerne, hvor eleverne lærer at danse,
var ret typisk for skolebal i den periode.
Pigerne på den ene side, drengene på den anden.
Vi var i et stort lokale i Oxford.
Maggie står lige i midten og siger: "Godt, jeg lærer jer at danse."
Selvfølgelig vælger hun Rupert og siger...
-Put højre hånd om livet på mig. -Hvad?
Drengen er 14, og han ved, hvordan man får et grin.
Det er fantastisk!
Underligt nok var jeg meget forlegen. Jeg vidste ikke...
Jeg har aldrig danset med en dame før, så det var en meget ny ting.
-Det glemmer man aldrig, hvad? -Aldrig.
James og Oliver, tvillingerne, tog konstant pis på mig.
Vi drillede ham alligevel, før vi begyndte at filme.
De overbeviste mig om, lidt før vi filmede,
at der var hele den her danserutine.
Vi sagde: "Åh, kender du dine trin?"
"Hvad?"
"Du ved, rutinen. Vi har alle indøvet en rutine de sidste seks uger."
Bare for at lægge pres på.
Og på den måde.
Nej, du skal føre på et tidspunkt. Forstået?
Cut.
En af de mest fortryllende dage var det store bal.
Fordi der var alle de her smukke unge mennesker, upåklageligt klædt.
For fanden!
-Hvad er det? -Min formelle kåbe.
Det tøj, vi havde på, var sådan brede reverser og lange haler.
Ja, man følte sig ikke cool på noget tidspunkt i det.
Jeg ligner min grandtante Tessie!
Jeg lugter som min grandtante Tessie!
Alt, jeg husker er den her virkelig aggressive sekslags krave, du havde på.
Åh, den med flæser. Jeg elskede den faktisk.
Den var lidt... Den var meget Weasley.
Ja, den var perfekt.
Jeg følte, jeg bar den godt. Det er kun få, der kan det.
Emma så selvfølgelig smuk ud og havde en fantastisk kjole.
Og mig og Rupert lignede Austin Powers' venner eller noget,
der hang ud på sidelinjen.
Hun er smuk.
Jeg tror, for første gang, at Harry og Ron, især Ron,
ser Hermione som en ung kvinde.
Ikke bare en sidemand de har hver især.
Er det Hermione Granger med Viktor Krum?
Nej. Absolut ikke.
Alle kan lidt relatere til det. Det elsker jeg ved de her historier.
De er så parallelle med folks liv.
Ligesom det første skolebal.
Og de følelser, den angst, usikkerhed.
Jeg vidste, det var stort, og jeg havde det elendigt.
Jeg vidste bare, det var sådan et "ælling bliver til svane"-øjeblik.
Jeg vidste, der pludselig var alt det her pres.
Nu svinger du ikke dine arme, okay?
Mike Newell trænede mig i at gå ned ad trappen i kjolen.
"Dine arme svinger for meget."
"Du går for hurtigt. Du skal gå langsommere."
Han giver en million instrukser om, hvordan jeg skal gå ned ad trappen.
Og selvfølgelig falder jeg ned af den.
Vi var et bundt generte teenagere.
De sagde: "I skal lære nogle dansetrin til det her."
Du stoler på mig, ikke?
Jeg er ikke danser. Jeg vil aldrig kunne danse.
Ja. Jeg følte mig lidt stiv i den dansescene.
Åh, se der. Se der.
Stilfuldt. Heldig fyr. Heldig fyr.
Emma og jeg har altid...
...elsket hinanden, virkelig.
Jeg gik ind i værelset, hvor vi havde undervisning.
Den opgave, der var blevet givet, var at tegne Gud, som du tror han ser ud.
Og Tom tegnede en pige med omvendt kasket på et skateboard.
Og... Jeg ved ikke, hvordan jeg skal sige det. Jeg forelskede mig i ham!
Jeg tror, det var håret og makeup-stolen.
Nogen sagde noget i retning af: "Ja, hun er forelsket i dig."
Jeg plejede at komme ind og lede efter hans nummer på opkaldsarket.
Det var nummer syv.
Og hvis hans nummer var på arket, var det en ekstra spændende dag.
Han var tre år over mig.
Så for ham var det "Du er som min lillesøster."
Jeg blev meget beskyttende overfor hende.
Ja, jeg har altid synes godt om hende.
Og det gør jeg stadig i dag.
Jeg tror, sandheden er, Tom var den,
jeg ofte kunne være sårbar med.
Der har altid været en slags slægtskab.
Der er aldrig sket noget romantisk mellem os.
Vi elsker bare hinanden.
Det er alt, jeg kan sige om det.
-Sammen! Et. To. Tre. -To. Tre.
I Flammernes Pokal skifter universet, og pludselig er Voldemort der.
HAN-SOM-IKKE-MÅ-BENÆVNES
Jeg castede Ralph Fiennes, for han er så stærk en skuespiller af sin generation.
Og jeg vidste, han havde en stor force.
Den her lidt delikate, underspillede force i sin personlighed.
Min søster har børn, der var omkring 10, 11, 12 dengang.
Jeg sagde: "Martha, jeg ved ikke med det her Harry Potter ."
"Voldemort. Hvad er det?"
"Hvad? Skal du spille Voldemort?"
"Det skal du gøre!"
Og da jeg så nogle tegninger, designideer til udseendet,
forventede jeg ikke det.
Og jeg tænkte: "Wow, det er et stærkt look."
Jeg følte ikke, Voldemort var menneskelig. Jeg følte, han var essensen af ondskab.
Jeg ved, han har været menneske, men han er næsten slangeagtig.
Så der var en stemme, sådan en slangeagtig hvisken.
Rå. Noget, der vel var en slags hvisken.
Ånde ovenpå ånden.
"Ah, Harry Potter."
"Kommet for at dø."
Ralph ville være ultimativt ond og overjordisk.
Og den bedste måde at gøre det på var at fjerne hans næse.
Han har ingen næse, spoiler alert.
Og han var dækket med klistermærker, så han var mindre skræmmende end på skærmen.
Undtaget når de råbte action.
Så var jeg rædselsslagen for ham.
Jeg kan røre dig.
Det tog cirka tre timer i makeup.
Hænderne skulle males, negle, tænder.
Og selv min næse, jeg følte mig...
...stærk. Det føltes magtfuldt.
Det føltes ondt.
Det, der var stort, var at en af de folk, du antog,
som ville blive meget vigtig i historien, er Cedric Diggory.
I den konfrontation dør Cedric.
-Dræb den overflødige. -Avada Kedavra !
Cedric!
Og Harry tager liget med og går på grund
i slutningen af konkurrencen.
Og Cedric Diggorys far tror, hans søn har vundet.
Og så opdager han, at han er død, og han hyler som en hund.
Det er min dreng!
Pludselig sker der noget helt uventet og alvorligt.
Pludselig indser man, at filmen ikke handler om liv. Den handler om død.
Det er sådan en massiv scene, fordi det også er første gang
Harry føler døden af en ung person, der står ham nær.
Der husker jeg tydeligt, at jeg tænkte:
"Det er børnefilm, men du godeste, der er udfordrende ting i dem."
Han er tilbage!
Voldemort er tilbage!
Da Cedric Diggory dør, bliver serien virkelig voksen,
og nu hvor børnene ikke er børn længere og skal til at konfrontere
voksenlivets prøvelser, kommer det alt sammen af det dødsfald.
Cedric Diggory blev myrdet af lord Voldemort!
De tre går igennem modgang.
Og det knytter venskaber, som vi ved.
"Du er beskyttet, kort og godt, af din evne til at elske!"
sagde Dumbledore højt.
"Den eneste beskyttelse, der overhovedet kan virke"
"mod lokkende kræfter som Voldemorts."
"Til trods for al den fristelse, du har udstået,"
"al den pinsel, forbliver dit hjerte rent."
KAPITEL 3 LYSET OG MØRKET INDENI
HARRY POTTER OG FØNIKSORDENEN HARRY POTTER OG HALVBLODSPRINSEN
GRINGOTTS
Det er så pænt af jer at lade os bruge jeres hus.
Ja. Det er pænt af jer.
Ved du, hvad jeg altid har villet gøre? Lad mig se, om vi kan komme derop.
Åh, se, de ser virkelig ikke godt ud.
-De er her alle endnu. -De er her virkelig stadig.
Jeg mener, har nogen fodret dem? Det er så sørgeligt.
-Okay, nu kan du være Harry Potter. -Okay, tak.
-Jeg går ned til højre, du tager venstre. -Ja, lad os løbe om kap. Okay?
-Klar, parat, start! -Åh, Gud!
Vi snaver hernede.
Hold dog op!
Ved du hvad? Jeg tog et billede af noget.
I går aftes tænkte jeg: "Jeg graver lige nogle ting frem."
Og jeg bad dig om din autograf.
-Åh, Gud, hvad skrev jeg? -Nej, læs højt. Det er så godt at se dig!
-Gud. -Hvad står der?
"Kære H.B.C. det var en fornøjelse at spille overfor dig og over dig."
Wow! Sikke et ordspil jeg lavede.
-Ærligt, jeg er stadig tilfreds med det. -Du var lyrisk.
"I den forstand, at jeg altid skulle holde din kaffe. Jeg elsker dig."
Hvad står der så?
-Du kan godt dele! -Det kan jeg. Vi deler det nu.
"Jeg elsker dig. Jeg ville ønske, jeg var født ti år før."
-"Måske jeg havde haft en chance." -Det er okay nu.
-"Elsker dig. Tak fordi du er cool." -Er det ikke sødt?
-Jeg vil altid værdsætte det. -Tak.
Det er på mit toilet, Dan.
Der er en storm på vej, Harry. Vi skal alle være klar, når den kommer.
Jeg var i film nummer fem, Føniksordenen.
Se, jeg har mine tænder.
Helena har taget sine tænder med. Hun lover mig, at hun ikke har
-rengjort noget. -Nej, de er faktisk et relikvie.
Det var 11 år og...
Ja, den er lidt kras.
Du putter dem bare lige i din mund.
-Okay. Ind med dem. -Hvad synes du?
Ja. Jeg havde glemt det.
-Kan du huske mig? -Jeg husker, det her... Ja.
-Tænderne hjalp. -Med karakteren?
Jeg tror, jeg ville have camouflage. Da jeg først fik det tilbudt,
sendte Jo en besked, hvor der stod:
"Der er måske ikke noget på papir, men hun gør noget vigtigt."
Med Bellatrix var det sjovt, for det var lidt barnligt og frækt.
-Og totalt anarkist. -Og psykopat.
Der er ligesom en legen ved hende, der er mere forstyrrende.
Bellatrix synes ikke, hun er ond. Hun synes det modsatte.
Så jeg måtte finde en grund til, hvorfor hun skulle gøre nogen ondt,
og hvorfor hun er følelseskold.
Det får hende til at føle sig magtfuld.
Lille bitte Potter.
Bellatrix var bare en vild ting, der var ukontrollerbar.
Du kan ikke rigtig vide, hvad hun siger nu.
Det er spændende for en skuespiller, for uanset hvad hun gjorde
i det take, betyder det ikke, hun gør det samme næste gang.
Jeg husker, at jeg prøvede at kontrollere scenen,
og hun havde en fest.
Hun måtte gøre, lige hvad hun ville. Gnække, hoppe op og ned.
Ro på.
Sige hvad end hun ville.
Og du ved bare ikke, du prøver bare at holde styr på hende.
Beskidte halvblod.
Det er okay. Han er bare nysgerrig, ikke?
Jeg ville sige: "Hold kæft!"
Draco.
-Jeg dræbte dig, ikke? Undskyld. -Du dræbte mig, men det...
Måtte gøres.
Jeg husker, vi arbejdede på mange besværgelser.
Du er en virkelig god troldmand. Jeg er virkelig god heks.
Og vi havde en rigtig juvel, og de sleb det hele til.
Jeg var rundtosset. Jeg tænkte: "Vi har haft tryllestavsundervisning i ugevis."
-Vi var på det set i flere dage. -Dage. Det var i runden.
Jeg tror, det var en af mine første ting, og du faldt ind i Sløret.
-Var det ikke Sløret? -Jo, jeg røg gennem Sløret.
Så var der en spekuleren på, "Kommer han tilbage?"
"Kan du komme tilbage fra Sløret?"
Nej, det kan man ikke.
Avada Kedavra !
Jeg har altid sagt, der var et interessant punkt for os alle som yngre skuespillere.
Fordi der var en gruppe som Maggie, David Bradley og Alan.
De kendte os, da vi var 10 eller 11.
Da du kom ind, var jeg 15, 16.
Så dig og Gary og David, I behandlede os som voksne.
Jeg elskede det. I så det i os, som et par enkelte af os var klar til at blive.
"Kan du presse mig? Vi vil også gerne være skuespillere."
AT BLIVE VOKSEN
Da vi nåede til Føniksordenen er verdenen mere politisk.
Jeg følte, vi skulle have en instruktør, der kunne gøre det på underholdende vis.
David Yates arbejder så godt med skuespillerne, presser dem rigtigt.
Fremskridt for fremskridts skyld må fraskyndes.
David var bare sådan en sød, lidt mild fyr,
der virkelig går op i alle karaktererne.
Og vi havde også meget tid på egen hånd med David Yates.
Jeg gik ind til Føniksordenen med unge skuespillere i tankerne
og tanken om, hvordan hele tingen skulle vokse op,
og sådan gøre det mere voksent, mere tematisk og lidt mørkere.
Det skulle udvides og blive større og mere og mere skræmmende.
Der var en stor udvidelse af omfang og kompleksitet.
Fra barnlighed til at indflyde begivenheder og være en del af verdenen.
Han er en dreng! Sig mere, så kan du optage ham i ordenen med det samme.
Godt! Jeg vil være med i ordenen. Hvis Voldemort rejser en hær, vil jeg slås.
Da jeg startede, var den ene ting, som David og studiet talte med mig om,
at Emma ikke var sikker på, at hun kom tilbage for at lave en Potter mere.
Harry!
Folk glemmer helt sikkert, hvad hun tog på sig, og hvor yndefuldt hun gjorde det.
Dan og Rupert havde hinanden.
Jeg havde mine venner.
Men Emma var ikke kun yngre, hun var alene.
Emma!
Jeg fandt engang en side i hendes dagbog og sagde: "Hmm..."
Jeg kan se, at jeg var ensom til tider.
Vi talte aldrig om det på filmen, for vi var bare børn.
Som 14-årig dreng ville jeg aldrig have vendt mig til en anden 14-årig sådan:
"Hey, hvordan går det? Er alt okay?"
Så, Føniksordenen.
Det var der, det begyndte at blive pebret for os.
Du overvejede at trække dig. Jeg har aldrig talt med dig om det.
Ja. Jeg tror, jeg var bange.
Jeg ved ikke, om du nogensinde følte, at det nåede op i en spids,
hvor du tænkte: "Det her er lidt for evigt nu."
Ja. Jeg havde øjeblikke som det hele vejen igennem.
Jeg vil sige, at jeg havde det lidt som Emma.
Jeg overvejede lidt, hvordan det ville være at kvitte.
Men vi talte aldrig om det.
Jeg tror, vi alle gik gennem det i vores eget tempo,
og vi var lidt i nuet på det tidspunkt.
Det slog os aldrig, at vi måske havde de samme følelser.
Ja...
Det med at være kendt ramte virkelig.
Ingen måtte overbevise mig om at se det til ende.
Fansene ville virkelig have os til at have succes,
og vi bakkede virkelig hinanden op.
Hvor fedt er det?
Det er altid fedt at møde folk. De her film betyder så meget for dem.
De voksede lidt op sammen med os,
og det hjalp dem med nogle besværlige ting i deres liv.
Og jeg er bare stolt af at være en del af noget,
der betyder så meget for så mange.
Jeg har tænkt på noget, Dumbledore sagde.
Hvad er det?
At selvom vi har en kamp foran os,
har vi en ting, som Voldemort ikke har.
Ja?
Noget, der er værd at kæmpe for.
Min søn, Billy, vi så dem sammen, hver aften.
Hvis man blev trist en søndag aften, på med en Potter film.
Det var et sikkert sted.
Jeg ser frem til at se filmene med mine hypotetiske børn en dag.
-Kæmpestor indflydelse. Ekstraordinær. -Det er utroligt.
UDENFORSTÅENDE
Jeg har skrevet til J.K. Rowling,
siden jeg var cirka 11 år gammel, for at sige tak.
For at sige, at jeg fandt livet lidt mere håbløst uden Potter.
Heldigvis for mig læste hun brevet og svarede på det.
Så jeg er en af de heldige få,
der kan sige, J.K. Rowling er min penneven.
VIL DU GERNE VÆRE MED I EN FILM? SOM ROLLEN LUNA LOVEGOOD
Første del af den åbne audition er det her skøre åbne kald.
Alle kan bogstavelig talt komme.
INGEN ERFARING KRÆVET
"Det er min chance. Afsted til London."
Vi fløj selvfølgelig.
Og der var tusindvis af folk, der stod i kø.
Jeg husker Dan tydeligt.
Det var min skærmprøve.
Mistelten.
Jeg husker, at han talte til mig, og jeg glemte hele tiden at svare,
fordi jeg er vant til at se ham på skærmen.
Så jeg var sådan lidt...
Og jeg tror lidt, at det bidrog til hele Luna Lovegood viben.
Fordi hun er lidt skør.
Hej, alle sammen.
Du ser forfærdelig ud, Ron.
Og så fandt han denne verden med skæve eksistenser,
med folk, der har underlige kræfter,
men stadig har den enorme menneskelighed og dybde og sårbarhed.
Filmene gav lidt folk lov til at acceptere sig selv.
Så det var ret frigørende at se sin underlighed
som en superkraft på skærmen.
Jeg husker, da jeg mødte jer alle.
Det største bundt særlinger, jeg nogensinde har set.
-Og her er vi alle sammen. -Stadig en flok særlinger.
Måske, men vi har alle sammen hinanden.
Jeg var ikke god i skolen.
Bedre med Goshawks Guide til Botanik.
Jeg havde ikke super mange venner.
Se dig for når du går, Longbottom.
Jeg synes, det er fedt at være særling og det er nok derfor, det er så populært.
Alle vil vide, at de hører til.
Der er noget befriende ved ensomhed, tror jeg.
Jeg var et meget genert barn. Jeg kunne relatere til den følelse
af ikke at vide, hvor du hører til.
Hårdt arbejde er vigtigt.
Men der er noget, der er vigtigere.
At tro på dig selv.
Alle følte, at de hørte mere til,
når de så de her karakterer, der ikke gjorde.
DA HARRY MØDTE GINNY
Bonnie, da hun ankom, var hun kun måske ni år gammel.
-Mor, har du set min trøje? -Ja, skat. Den var på katten.
Hej.
Jeg har altid fundet, at Ginny-Harry, og deres forhold,
som det udviklede sig langsomt, og langsomt inddrog hele Weasley familien
og Harry, der i bund og grund bliver en Weasley selv.
Det var noget, jeg aldrig forventede, især da jeg læste bøgerne.
Bonnie var den yngste.
Så det var sådan lidt, "Hvad? Det er underligt."
Luk dine øjne.
Og der er lidt et pres.
Det er lidt den elskede helt i historien.
Alle på settet har kendt dig i seks eller syv år.
De har set dig vokse op, og nu skal de se på, at du kysser.
Sejt, ikke?
Jo skrev så mange fantastiske kvindelige roller. Det synes jeg er vigtigt.
Jeg er så stolt af, hvem Bonnie og Evanna og Katie er, og hvem de er blevet.
De er alle blevet de her fantastiske aktivister.
Hver eneste af de piger var dejlige personer.
-Jeg har savnet dit selskab. -Har du? Åh, tak.
Fik du noget? Jeg stjal en del.
-Gjorde du? Det vidste jeg ikke. -Ja. Jeg skulle have sagt det.
Jeg er beroliget, for jeg prøvede helt sikkert at stjæle min tryllestav.
Og jeg tror, at hvis jeg havde gjort det, havde jeg mistet den nu.
Du ved godt, de ikke virker, Tom.
Nå, men jeg er blevet forsikret om...
-Med tid og nok træning. -...træning, så virker det.
Det er ret sjovt at se tilbage på det.
Os, der lavede de her indviklede bevægelser, og der sker intet.
Ingenting. Undtaget en gang, der skete noget med mig.
De sagde: "Denne gang, sprænger vi Hagrids..."
Åh, ja. Det fik du lov til, ikke?
De sagde: "Vi tager dit tegn. Når du laver din besværgelse, sprænger det."
Og jeg var virkelig overrasket og skræmt over min egen reaktion.
Fordi jeg tænkte: "Wow."
Det var en forfærdelig magtfuld fornemmelse.
Sådan: "Jeg har haft den... Bare peg med min tryllestav."
"Og så sprang det i luften."
Det er mere tilfredsstillende end at få en fjer til at svæve.
Ja.
Hvad lavede Draco med det underligt udseende skab?
Og hvem var alle de folk?
Kan du ikke se? Det var en ceremoni, en optagelse.
Hold op, Harry.
-Jeg ved, hvor du vil hen med det. -Det skete. Han er en af dem.
En af hvad?
Harry mener, at Draco Malfoy nu er en dødsgardist.
Barnet, der ikke har fået kærlighed, den muliggørende kærlighed fra en voksen,
kan udvikle denne vrede og had til verden og går til den mørke side.
Du vover at tale sådan til mig i mit eget hus!
Så meget af Dracos rejse har at gøre med, om han prøver
eller ikke prøver at gøre sin far glad.
I den sjette film får de ham til at gøre det værst tænkelige,
eller prøve på det værst tænkelige, at dræbe Dumbledore.
Selvfølgelig ser vi ham falde sammen.
Draco.
For år tilbage kendte jeg en dreng, der tog alle de forkerte valg.
-Lad mig hjælpe dig. -Jeg vil ikke have din hjælp!
Kan du ikke forstå?
Jeg må gøre det her.
Jeg må dræbe dig, ellers dræber han mig.
Med Tom var det, der var godt ved Halvblodsprinsen ,
at man pludselig havde denne skurk, der i tidligere film altid havde været
sådan lidt todimensionel, og så kunne vi give ham
muligheden for at udforske en mere kompleks og interessant rejse.
Jeg satte ham ned og sagde: "Hør, Tom, det her er din chance for at skinne."
Jeg husker, at David Yates sagde: "Hvis vi bare kan få en procent"
"af empati eller sympati for ham, så har vi gjort vores arbejde."
Gør det.
I mit hoved er Draco helten.
Harry vil altid gøre det rigtige, træffe de rette valg.
Der er aldrig et dilemma for ham. Draco bryder kæderne
på denne skrækkelige familie og ansvar,
og hvad der forventes af ham.
Og at se Tom skabe den kamp på skærmen
og virkelig manifestere alle de nuancer, al den komplikation,
hele det etiske minefelt, som han betræder,
det var så imponerede.
Nej.
Severus.
Jeg beder dig.
Avada Kedavra !
Det er selvfølgelig fedt at være tilbage, men det er ligesom så...
...chokerende, vel, at så mange folk, man troede vil være omkring os
i meget længere tid, end de har været.
Som Helen og Alan og Richard og...
Ja.
De er som familie.
-Man kan sørge på samme måde. -Ja.
-Bare... for tidligt. -Ja.
Hav ikke ondt af de døde, Harry.
Hav ondt af de levende.
Og frem for alt de, som lever uden kærlighed.
Det nytter ikke at dvæle ved drømme, Harry, og glemme at leve.
Richard Harris var sådan en speciel varm person.
Han var så funklende.
Åh, Richard var klassisk.
Sikkert et af de sjoveste mennesker, jeg har mødt.
Han var en djævelsk 11-årig fanget i en 70-årig mands krop.
Vil du dreje rundt for os igen, tak?
Han havde bare et glimt i øjet,
der gjorde ham til en perfekt Dumbledore.
Ak, ørevoks.
Richard Griffiths var lækker som hr. Dursley.
Der findes ikke magi.
Han indlevede sig i sin forfærdelighed med en inderlighed og passion.
Hans død var den, der påvirkede mig mest.
Han var generøs med sin viden, han ville dele alt med dig.
Jeg tænkte på, hvornår jeg ville se Dem, hr. Potter.
Jeg føler mig virkelig heldig at have været en smule i berøring
med så mange fantastiske mennesker, der er gået bort.
Du ved, jeg vil være meget gammel en dag og sige: "Jeg kendte en legende."
Jeg ved, at jeg ikke burde være her.
Den mørke fyrste har forbudt mig at tale om det her.
Helen McCrory spillede min kone.
Jeg sagde: "Jeg tror, jeg lige har mødt den bedste skuespillerinde nogensinde."
Kom.
Jeg føler mig heldig at have arbejdet med hende og delt så mange
ungdommelige grin med hende på settet.
Hun fik mig til at grine meget.
Se, jeg kan ikke engang sige det.
Øhm...
Hun havde bare en evne til...
...at vise sådan en empati i hendes øjne.
Det var en fornøjelse at arbejde med hende.
Jeg kan lære dig, hvordan du forhekser sindet og indfanger sanserne.
Alan Rickman talte ikke til mig som barn.
Han tog altid mine tanker og meninger meget seriøst,
hvilket var meget rørende for mig.
Alan var en meget god ven.
Vi havde den sidste scene, hans sidste scene.
Det svarer dig og kun dig.
Gør det?
Jeg var lidt skræmt af ham.
Hans præcision, hans ekspertlevering af replikkerne.
Vi gik hinanden på klingen på en sjov måde.
Snape og Voldemort.
To skuespillere kan værdsætte metaforisk at duellere med hinanden.
Alan var en tryllekunstner på den måde som skuespiller.
Dem, der elsker os, forlader os aldrig helt.
Og du kan altid finde dem...
...herinde.
TIL KÆRLIGT MINDE
Men husk, du er ikke alene.
Oldstaven.
Den mest kraftfulde tryllestav nogensinde.
Genopstandelsesstenen.
Usynlighedskåben.
Sammen udgør det dødsregalierne.
Sammen udgør de en dødsherre.
Drengen, der levede.
Harry!
Kom og dø.
Avada Kevadra !
De midler, de havde taget i brug for at beskytte deres familier,
fik ham til at indse, mere end noget andet kunne,
at de virkelig ville komme med ham,
og at de vidste lige præcis, hvor farligt det ville blive.
Han ville fortælle dem, hvad det betød for ham,
men han kunne simpelthen ikke finde ord, der var vigtige nok.
KAPITEL 4 NOGET, DER ER VÆRD AT KÆMPE FOR
HARRY POTTER OG DØDSREGALIERNE, DEL 1
HARRY POTTER OG DØDSREGALIERNE, DEL 2
Det er både virkelig fedt og underligt at gå rundt her
og se alle de sets, vi var børn i,
og behandlede ting med den respekt, som børn har, når de leger.
Jeg får underlige nostalgiske øjeblikke.
Kan nogen andre huske min hamster?
-Ja! -Millie.
-Jeg huskede ikke dens navn. -Det er okay. Hvil i fred, Millie.
Jeg husker, at du havde en hamster, og jeg var en smule jaloux, at du havde et dyr.
De lavede en kiste til den, snedkerne.
Da Millie døde, byggede setdesignerne
hendes egen, speciallavede trækiste, der havde fløjsindlæg indeni.
-Det var smukt. -Og den havde hendes navn indgraveret.
Fordi jeg var ude af den.
Holdt vi begravelse? Jeg mindes, vi sagde et par ord.
Jeg ville hele tiden løfte døde Millie, og ae hende og røre døde Millie.
Og han sagde: "Emma, Millie skal bo i kisten nu."
Jeg havde glemt så meget af det her.
Det føles ikke, som om der er gået lang tid.
Jeg ved det!
Vi ser stadig bedre ud end i epilogen, hvilket er godt.
Det er en sejr.
-Taske? -Ja.
Sweater?
Ja. Jeg havde en stor pande.
Og fedmedragten.
Ja. Jeg var meget...
-Jeg tror lidt... -Ja, du gav den hele armen.
-Du sagde: "Giv mig dragten." -Ja, sådan: "Giv mig alt."
-Ja. -Jeg var så stolt af dig.
Ingen kan virkelig forstå, hvad vi oplevede.
Det var en helt unik ting.
Jeg tror, David Yates beskrev os som astronauter,
for ingen andre har virkelig oplevet det på den måde,
og det binder os sammen for altid.
Nogle af de sødeste minder, jeg har, er af os tre, der bare vidste,
at vi sådan skulle passe på hinanden på små måder.
Bare sådan: "Det er virkelig koldt." Så: "Vi står alle sammen flok."
Eller: "Jeg er smadret."
"Er du okay, Dan, hvis jeg falder i søvn på dig"
"imellem optagelserne, for jeg er så træt."
Jeg tror, vi alle har sovet på hinanden
i de fleste store katedraler og ting i Storbritannien.
Jeg stolede så meget på det, vi byggede igennem de ti år, det var...
Hvis vi skulle lave et stunt, stolede jeg på, at I ville gribe mig.
Jeg føler, at den tiltro og pålidelighed, der kræves...
Der er meget få arbejdspladser, hvor du får så meget tid til at opbygge det.
Og det var usagt. Det var sådan vi tre kunne kommunikere
uden at skulle sige noget. Vi vidste bare, hvad vi skulle.
Vi var hver især stærke for hinanden.
Jeg skal ændre mig.
-Hvordan i hele... -Uopdagelig udvidelsesbesværgelse.
Du er fantastisk, er du.
Altid en overrasket tone.
De her film føltes meget anderledes.
Vi var væk fra Hogwarts meget af tiden,
vi camperede mange forskellige steder.
Stemningen var meget mørkere. Det føltes som en anden film.
Dumbledore beder dig finde Horcruxene, men siger ikke, hvordan du ødelægger dem.
Det var meget forfriskende, for vi måtte alle gøre mere seriøse ting,
og det var en chance for at dykke ned i karaktererne.
Kommer du med, eller bliver du?
Jeg så jer forleden.
Ron, der er ikke noget!
Ron!
Den scene troede jeg, ville være virkelig akavet,
og jeg var slet ikke sikker på, at vi skulle lave vores dans.
-Sådan... -Ja.
Nu er det en af mine favoritscener i hele serien.
Fordi det niveau af kendskab du og jeg havde på det tidspunkt,
jeg tror ikke, jeg kunne have lavet sådan en scene med en anden.
Det er også interessant, fordi vi laver andre Harry Potter film, og i den sidste
siger instruktøren: "Hvad med, at vi tager fem minutters tæt dans til Nick Cave?"
Vi sagde: "Vent, hvad for en film laver vi? Fedt, men okay."
Der bliver sagt så meget i den scene. Det var usagt. Det elskede jeg.
Og på samme måde som karaktererne skal bruge et øjebliks morskab,
føler jeg, at man er nødt til at have det lidt sjovt.
-Hvilket vi havde brug for der. -Ja, helt sikkert.
Forræderiske lille bløder. Er der ingen, man kan stole på?
Der er den sekvens i sidste film, hvor vi løber gennem skoven.
Løber igennem skoven og flygter fra snapperne.
Og action.
Nå, men stå ikke der. Snap dem!
Ærligt, så husker jeg dig og mig, Emma, vi konkurrerede meget om,
hvem der var hurtigst.
-Klør fem. Det var fedt! -Og cut.
Jeg følte Rupert altid sagde: "I gør bare, som I vil."
Han er sådan: "I gør jeres ting."
Ja. For mig er løb et stunt.
At gå er et stunt.
Jeg kan helt klart ikke lide at se for mange scener med mig selv.
Men jeg så jer to. Jeg synes, I er fantastiske.
Det var virkelig en sød tanke. Jeg husker os tre
fortælle hinanden, at vi havde gjort det godt.
Især fordi vi startede som børn og ikke vidste, hvad vi lavede,
så hvis vi så hinanden lave rigtigt skuespil, sagde man: "Cool! Godt gået!"
-Jeg tror, vi bliver bedre! -Dræbte det!
Jeg mener, vores kys
-var det mest skræmmende, -Åh, ja.
-nogen af os -Hvordan?
-har været igennem. -Ja.
FORVENTNING
Jeg er Hermione Granger.
Og du er?
Ron Weasley.
Fornøjelse.
"Det er Levio sa, ikke Leviosa !"
Hun er forfærdelig.
Ærligt. Det er ikke underligt, hun ikke har nogen venner.
Jeg tror, hun hørte dig.
-Det var opbygget gennem hele serien. -Otte film.
Jeg elsker Ron og Hermiones romance
og den måde det bare bobler væk konstant nedenunder historien.
Det forhold har været tilbageholdt så længe.
Lidt... tandpasta.
Schnobbevom holder også jul, ved du?
-Og vi skal tage nogen med. -Jeg forventer, du tager McClaggen med.
Publikum higer efter at se de to kysse.
-Jeg ville faktisk spørge dig. -Virkelig?
Vi bør tale om den scene, vi optager i denne uge, når du har læst den.
Vi filmer kysset mellem Ron og Hermione.
-Hvad? -Kysset mellem Ron og Hermione.
-Denne uge? -I Hemmelighedernes Kammer.
I det her øjeblik af ekstraordinær fare
vender de sig mod hinanden, og så kysser de bare.
Vi har ventet syv film på det her.
Jeg talte med dem begge i deres vogne. Sikrede mig, at de begge var tilpas.
Det var næsten som at forberede dem på en stor sportsbegivenhed.
Du ved, at sige: "Okay gutter, I kan gøre det. Det bliver godt."
Det var meningen, det skulle være et dramatisk kys.
Og vi to blev ved at falde sammen. Vi grinede.
Jeg var virkelig nervøs for, at vi ikke ville klare det.
Vi kunne bare ikke tage det seriøst.
Så jeg gjorde det ikke bedre, fordi jeg har fået meget at vide,
at jeg bare var en nar omkring det,
og sagde: "Jeg tropper op på settet og ser jer kysse!"
Alle ville være på settet! Alle tænke: "Det her bliver godt, folkens."
-Vi skal... -Undskyld, folkens.
Jeg vidste, at jeg sådan måtte være den,
der fik det til at ske, for Rupert ville ikke gøre det.
Så jeg måtte bare gøre det.
Hun holdt ikke tilbage.
Jeg havde brug for momentum i kysset for at kunne gøre det.
Og Rupert... I den første optagelse så jeg Ruperts ansigt eksplodere i overraskelse,
for han tænkte: "Det var kun første optagelse!"
Jeg tror, det sortnede for mig.
Jeg husker bare, at dit ansigt kom tættere på mit.
Hver gang du taler om det,
får du det til at lyde som en gyser i dit hoved.
-Det var ikke så slemt, det ved jeg. -Det er...
At kysse Rupert var noget af det sværeste, jeg nogensinde har gjort.
Det føltes bare forkert, så forkert på så mange niveauer.
For Dan, Rupert og jeg er som søskende.
Vi ses senere.
Harry!
Os alle tre, tror jeg, følte, at det matchede hvor meget, det betød for os.
Jeg husker scenen, hvor du siger:
"Nej, det er mig, der skal gøre det her alene"
Og jeg gav dig et kram farvel.
-Jeg går med dig. -Nej. Dræb slangen.
Jeg vidste, det var mit farvel til serien. Jeg vidste, det var mit farvel til dig.
Og jeg skulle bare hive op til overfladen,
hvordan jeg havde det med, at alt var ved at slutte.
Ja.
DEN ENDELIGE KAMP
Det er et meget bibelsk billede, da Harry bliver båret over broen.
Hvis du spørger Jo eller en anden, der var dybt involveret i det,
vil de bare sige, det er en kamp mellem godt og ondt. Såre simpelt.
Jeg skylder Nevilles karakter så meget.
Jeg var meget genert. Jeg talte aldrig i klassen.
Jeg rakte ikke hånden op for noget, for jeg var stort set ham.
Den gode historie ved Neville er, at han er den bedste.
Den vidunderlige del i slutningen.
Matthews fantastiske tale, du ved.
Det gode må vinde, selvfølgelig.
-Det er lige meget, at Harry er væk. -Stop, Neville.
Folk dør hver dag!
Vi mistede Harry i aften.
Han er stadig hos os... her.
Han døde ikke forgæves.
Det Harry Potter gjorde for mig, både som historie og skuespiller i den...
Men det vil du.
...var at det hjalp mig til at finde, først, den jeg ikke var.
Harrys hjerte bankede for os alle!
For os alle!
...og derved i forlængelse at finde den jeg var.
Confrigo !
Når vi læser bogen,
finder den sidste konfrontation mellem Voldemort og Harry
sted i den store hal med et kæmpe publikum.
Og jeg ville gerne have noget mere jordnært
og mere intenst og inderligt end det.
Fordi de her to fjender var næsten forbundet åndeligt, om man vil,
på den her mærkelige, Horcruxagtige måde.
Jeg tænkte: "Ville det ikke være fantastisk, hvis Dan greb Ralph"
"og trak ham ned fra tårnet."
Kom nu, Tom. Lad os slutte det, som vi startede det.
Sammen!
Idet man ser dem, smelter de sammen.
Den dybe forbindelse, som vi på en måde trådede
gennem historierne og filmene, det visualiserer man i det øjeblik,
før de falder ned i gården.
Jeg husker, at jeg var ret fysisk træt. Vi lagde alt i det.
Vi var udmattede til sidst.
Vi filmene i kolde måneder, og himmelen var grå.
Mine underarme blev så stramme, for du har bare det her løbende igennem dig,
som du må stå imod.
Og sammen med den fysiske udfordring ved at lave filmene,
var der et lille pres ved at tænke: "Det er dig, der skal afslutte det."
"Det skal slutte med et brag. Det skal give mening."
"Det skal give genklang. Det skal levere."
EN NY BEGYNDELSE
Hvem er du?
Hej. Jeg hedder Emma Watson, i rollen som Hermione Granger.
Jeg er blevet helt genert. Jeg vil hellere aldrig være sådan.
-Hvad? -Lige meget.
-Vil du helst ikke ses sådan? -Ja.
Hvorfor?
Fordi han ikke kan lide klemmen i sit hår.
-Hr. Radcliffe. -Ja.
Kamera! Du er fra pressen.
Jeg er fra pressen, præcis. Hvordan vidste han det?
Det er din første dag. Hvordan føles det?
-Det føles helt fantastisk. -Er du spændt?
Meget. Jeg kan ikke vente.
Efter al den forberedelse sker det endelig.
Okay, tilbage til arbejdet. Folk skal kæle for dig.
-Ja. -Hej, hej.
Hvad tænker du på, når du tænker på det nu, Rupe?
For mig er det meget gode minder. Hvad er det for dig?
Jeg er stolt af at have været en del af dem.
Henimod slutningen var det sådan en underlig tid, specielt i slutningen.
Jeg følte det, som om det flød sammen, hvem jeg var, og hvem karakteren var.
Jeg vidste ikke, hvor den ene endte, og den anden begyndte.
Der var nogle ting, hvor jeg tænkte: "Hvem er jeg?"
"Hvad kan jeg lide? Hvad er vigtigt for mig?"
Det var underlige ting. Mit navn føltes ikke som mit.
Jeg følte, at jeg kun vidste, hvordan man gjorde en ting.
Hvordan man spillede Ron.
Ron var min favoritkarakter, så det var fedt at være ham i filmen.
Det var næsten, som om vi lavede ekstremt karakterskuespil.
Det måtte ende på et tidspunkt.
Vi ville aldrig gøre det her for altid.
Den måde det føles for mig nu, at se dig efter den her tid adskilt...
Jeg prøver ikke at blive følelsesladet.
Det føles, som om du er en støtte i mit liv.
Det er meget overvældende, for jeg så dig vokse op.
Vi så hinanden. Voksede op sammen.
Vi er familie. Det vil vi altid være.
Vi behøver ikke at se hinanden... Åh, Gud.
Selvom vi ikke ser hinanden hele tiden...
Ja, det er stærkt...
Et stærkt bånd som vi altid vil have,
og vi vil altid være en del af hinandens liv.
Åh, det er så godt at se dig.
Det er så godt at se dig.
Jeg elsker dig.
Som en ven.
Bare for at gøre det klart for seerne.
Men det er sandt. Der er så meget kærlighed.
Tak, Rupes.
Lad os øve, og så gennemgår vi det.
Når I er klar. Og action.
Da vi afsluttede de sidste scener,
var en af de sidste scener i hele filmen...
Vi dykkede forbi kameraet og skulle lande på en stor måtte.
Det var det, det hele kulminerede i, den her scene, hvor vi hopper ud af kaminen.
Det var sådan en metafor for det, der virkelig foregik.
Vi skulle springe ned på madrassen og rejse ind i en anden verden.
Den samlede følelse var meget håndgribelig.
Og for de folk, der havde støttet dem og været der hele vejen.
Alle, der havde set dem vokse op.
Okay, makker.
På den dag tabte jeg snøvsen.
Jeg husker, at vi alle krammede hinanden.
Vi var alle tre... helt kvæstede.
Jeg tror, det var første gang, vi gav os selv lov til at tænke over
og indse, at vi havde gjort det.
Vi havde klaret os igennem.
Det ligger så dybt i mig.
Jeg målte hele mit liv med de her film.
"Åh, hvornår fik du kørekort?" Jeg siger: "Føniksordenen. "
Hver del af mit liv er forbundet med Potter.
Når jeg møder folk, hvor det virkelig er en vigtig del af deres liv,
eller at bøgerne eller filmene er en stor del af deres identitet,
så føler man sig stolt.
Der er noget ved Harry Potter , der beriger livet.
Som når ting bliver virkelig mørke, og tiderne er virkelig hårde,
så giver historierne et sted, vi kan tage hen og slappe af og hele.
Jeg tror ikke, at jeg indså rækkevidden for de film, da vi filmede dem.
Mængden af mennesker, der sagde: "Det her er de eneste film,"
"som mig og min far ser. Vi kan ikke tale om noget."
"At se Harry Potter har været vores ting."
Det er vildt at have været en lille del af det.
Og bare se det sådan genleve videre.
At finde nye medier som teaterforestillingen, Overnaturlige Dyr .
Det lever på en måde for evigt, og det er vildt at se.
Harry Potter. Harry Potter.
Der er ikke noget som historierne om Harry Potter.
Historierne, der fortælles i dem, de individuelle karakterers rejse.
Jeg tror, at det har en transformativ effekt på folk.
Det er magisk.
Det er smukt her.
Alle børn tænker over, hvordan de passer ind.
Og det er en episk rejse, som alle børn tager på.
Dobby vil altid være der for Harry Potter.
Det er meget inspirerende for unge at se,
"Det kunne være mig, der havde sådan et øjebliks tvivl,"
"eller den udfordring eller det skænderi med mine forældre."
Bliv tæt på mig.
Indtil slutningen.
Jeg synes, det har været en ekstraordinær verden at være involveret i,
og det er en smuk verden.
Harry.
Og det er det, der er så dybfølt terapeutisk og godt ved den,
at den fik folk, der ellers følte, at de var ensomme, til at føle de hørte til.
Du må ikke give hende den, Harry!
De fleste fans, der kommer op og siger hej til mig nu,
var ikke født, da vi lavede de film.
Det får dig hurtigt til at føle dig lidt ældre, og meget taknemmelig
over, at det er blevet givet videre til nye generationer.
Træner du ballet, Potter?
En af de ting, der var unikt ved Harry Potter ,
udover den fantastiske fantasi og verden og karakterer,
som Jo Rowling skabte,
var det faktum, at du fik lov at se unge børn blive voksne.
Og at se den rejse på film.
Jeg tror ikke, vi har set det før. Jeg ved ikke, om vi ser det igen.
Det føles bare så heldigt at få lov at være en del af den verden,
som folk elsker så meget, og som gør folk så glade.
Der er noget ved den eskapisme man finder.
Den sunde form for eskapisme.
Det, tror jeg, er det Harry Potter gør.
Det er det, historierne er til for.
De er en guide til livet.
Jeg tror bare, det er enden på en æra. Det er ti år af mit liv.
Mine børn er vokset op under det, selvfølgelig.
Det er Robbie Coltrane, fineste portvagt på Hogwarts, sidste dag på Harry Potter.
Arven ved filmen er, tror jeg, at mine børns generation
vil vise dem til deres børn.
Så du kunne sagtens se dem om 50 års tid, nemt.
Jeg vil desværre ikke være her, men...
Det skal du ikke tænkte på i et minut.
Men Hagrid vil.
Ja.
Når man ser tilbage på det nu, er det bare virkelig gode minder.
Jeg tænker meget på det.
Det var en fantastisk tid. Det var det.
Det var... Det var utroligt.
Det var bare den bedste, mest utrolige oplevelse.
Og jeg kan ikke rigtigt forklare det.
De er bare så gode mennesker.
De var så søde og...
De tog begge deres ansvar meget seriøst.
Og jeg satte meget pris på det.
Det er virkelig en familie.
Vi er bare så tæt forbundne.
De er meget vigtige for mig.
Dem, der arbejdede på filmene, var utrolige.
Der er folk, der var med på de her film, der er...
...er...
...fundamentet for hvem jeg er.
Som person og skuespiller.
Jeg føler, jeg har været heldig, at være hvor jeg er, og have det liv jeg har,
og kunne arbejde med de folk, jeg arbejder med nu.
Men intet af det var muligt uden det her.
Så, ja. Det var...
Det var meget...
Det var ti virkelig gode år.
Expecto Patronum !
Efter al den tid.
Altid.
Undertekster af: Steffen Pope Altenburg