‫ב-1980, הייתי עיתונאי‬ ‫של "דה רקורד" במחוז ברגן,‬
‫וסיקרתי את הסברוק הייטס, לודי, ניו ג'רזי.‬
‫התקבלה הודעה על תקרית‬
‫ב"קוואליטי אין" בהסברוק הייטס.‬
‫- קוואליטי אין -‬
‫וכמובן שתפקידי היה להגיב לזה.‬
‫אנשי סגל המלון שמענו צרחות עזות של אישה,‬
‫ניגשו לחדר ודפקו על הדלת.‬
‫היא הצליחה לסמן בידה‬
‫למי שעמד שם במסדרון.‬
‫אנשי סגל המלון הבינו שהיא בצרה.‬
‫הם התקשרו מיד למשטרה.‬
‫בשלב הזה הוא נתקף פניקה.‬
‫הוא ידע שזה נגמר, שהוא חייב להסתלק.‬
‫הוא ניסה לברוח במורד המסדרון.‬
‫לפתע, שוטר מהסברוק הייטס הופיע, הפיל אותו…‬
‫…אמר לו לעצור, להרים ידיים,‬
‫ואמר, "אם לא תעצור, אירה בך".‬
‫הוא נעצר,‬
‫והפיל הכול במסדרון.‬
‫כשהם תפסו את התוקף,‬
‫היו ברשותו סרט הדבקה,‬
‫אזיקים,‬
‫חגורות לקשירה,‬
‫תרופות הרגעה.‬
‫המשטרה תחקרה את לזלי אן אודל,‬
‫והיא סיפרה למשטרה כל מה שהוא עשה לה.‬
‫היא האשימה אותו בתקיפה מינית,‬
‫ואמרה שכשהוא אזק אותה ואיים עליה,‬
‫היא פחדה שהוא יהרוג אותה.‬
‫אבל כשהמשטרה חקרה את החשוד,‬
‫הוא גרם לזה להישמע כאילו הוא לא באמת אשם.‬
‫הוא אמר שהיא באה לשם מרצונה,‬
‫ולכן לא בוצע שום פשע.‬
‫אבל פעמוני האזעקה במשטרת ניו ג'רזי‬ ‫התחילו מיד לצלצל.‬
‫- קוואליטי אין -‬
‫מדובר באותו מלון,‬
‫שתי נשים נרצחו שם קודם לכן.‬
‫זה חייב להיות אותו בחור.‬
‫אז השוטרים עצרו אותו‬
‫ולקחו אותו למטה המשטרה…‬
‫- מחוז ברגן, ניו ג'רזי, משרד השריף -‬
‫וגילו ששמו ריצ'רד קוטינגהם.‬
‫- סדרה תיעודית של NETFLIX -‬
‫- 23 במאי, 1980 -‬
‫- ניו יורק סיטי -‬
‫- יום אחרי מעצרו של ריצ'רד קוטינגהם -‬
‫בניו יורק, בתיק הטורסו במידטאון…‬
‫- דידה גודרזי, אלמונית -‬
‫החקירה דשדשה.‬
‫- חמישה חודשים אחרי רצח‬ ‫דידה גודרזי והאלמונית -‬
‫לא היה מידע נוסף…‬
‫- שמונה ימים אחרי רצח ג'ין ריינר -‬
‫כי החקירה‬
‫לא הובילה למעצר חשודים.‬
‫צריך לזכור שבתחילת שנות ה-80‬
‫לא הייתה תקשורת בין הסוכנויות.‬
‫וכך, כמה ימים אחרי רצח ג'ין אן ריינר,‬
‫הרשויות בניו יורק‬
‫לא ידעו שחשוד,‬ ‫שנקט באותה שיטת פעולה כמו "רוצח הטורסו",‬
‫נעצר באשמת תקיפת פרוצה מעבר לנהר,‬
‫בניו ג'רזי.‬
‫- מחוז ברגן, ניו ג'רזי -‬
‫ריצ'רד קוטינגהם נכלא במחוז ברגן‬
‫באשמת תקיפתה של לזלי אן אודל.‬
‫ובמשטרת ג'רזי חשבו‬
‫שהוא עשוי להיות הרוצח הסדרתי שהם מחפשים,‬
‫שרצח את ואלרי סטריט‬ ‫ומריאן קאר ב"קוואליטי אין".‬
‫אז במחוז ברגן החלו להכין את התיק,‬
‫ולקשר בינו לבין פשעים קודמים.‬
‫הם גילו שריצ'רד קוטינגהם‬ ‫גר בלודי, ניו ג'רזי,‬
‫הסמוכה להסברוק הייטס,‬
‫המקום שה"קוואליטי אין" שוכן בו.‬
‫בנוסף, גילו במשטרה‬
‫שמריאן קאר נחטפה‬
‫ממתחם הדירות שריצ'רד קוטינגהם גר בו‬
‫כחמש שנים קודם לכן, לפני החטיפה שלה.‬
‫בכל המקרים האלו נעשה שימוש באזיקים,‬
‫שתיים מהקורבנות נחנקו,‬
‫שרידי דבק נמצאו‬ ‫באזור הפה של שתיים מהקורבנות.‬
‫כך שהחל להתגלות דפוס.‬
‫והם חשו בטוחים בכך שהבחור הזה קשור לזה.‬
‫אבל דברים רבים פעלו נגד החוקרים.‬
‫לא היו להם די ראיות שתומכות בטיעון התביעה.‬
‫כי צריך לא רק לעצור את האיש,‬ ‫צריך להרשיע אותו.‬
‫צריך לבנות תיק מוצק של מידע אמין,‬
‫באמצעות ראיות ותצהירים‬
‫של קורבנות ששרדו, כמו לזלי אן אודל.‬
‫מכיוון שמדובר בתיק של רוצח סדרתי,‬
‫הבלשים בדקו‬
‫אם משהו דומה קרה למישהו אחר.‬
‫כי אם יש ניצולים נוספים,‬
‫אז יש יותר עדים,‬
‫וזה יעזור לקבוע מהו דפוס הפעולה‬ ‫של האיש הזה ואיך הוא עשה את זה.‬
‫איך הוא פנה אליה?‬
‫מה הוא אמר?‬
‫איך התפתח הערב?‬
‫מתי זה השתנה לרעה?‬
‫הפרטים הקטנים האלו‬ ‫עשויים לקשר בין פשעים שונים.‬
‫זה יכול לחזק או לפרק את התיק.‬
‫חוקרי מחוז ברגן‬
‫גילו מקרים לא פתורים רבים של אונס ותקיפה‬
‫של נשים שנאספו מניו יורק סיטי,‬
‫הובאו לניו ג'רזי, וכמעט נרצחו.‬
‫- 22 במרץ, 1978 -‬
‫- ניצולה מספר אחת, קארן שילט -‬
‫כשהכרתי שבה,‬
‫מצאתי את עצמי‬ ‫שוכבת עירומה בביוב במתחם דירות.‬
‫לילה קודם, גבר ניגש אליה בבר בניו יורק.‬
‫הוא התחיל לדבר איתי.‬
‫הוא שאל אותי מה אני עושה שם לבדי.‬
‫הוא הציע לקנות לה משקה.‬
‫הוא שאל אם אני בחורה עובדת.‬
‫אמרתי לו שאני מלצרית.‬
‫הוא סימם את המשקה והיא התחילה לחוש ברע.‬
‫היא עזבה את הבר, הוא עקב אחריה‬ ‫והציע להסיע אותה הביתה.‬
‫היא נכנסה למכונית,‬
‫ותוך זמן קצר הם הגיעו לניו ג'רזי.‬
‫התעלפתי שוב ושוב.‬
‫אחרי שהכרתה שבה,‬
‫היא סבלה מנשיכות חזקות בשדיה,‬
‫היא הוכתה והותקפה מינית.‬
‫התעוררתי במקום חשוך,‬
‫והוא אמר לי, "אל תדאגי, גרתי כאן פעם".‬
‫- 12 באוקטובר, 1978 -‬
‫- ניצולה מספר שתיים, סוזן גייגר -‬
‫כשהתעוררתי, התוקף נעלם.‬
‫הוא לקח את התכשיטים שלי.‬
‫בקושי יכולתי לזוז.‬
‫כל הגוף כאב לי.‬
‫לילה קודם,‬
‫פרוצה בשם סוזן גייגר‬
‫שוחחה עם גבר שפנה אליה בברודוויי, מנהטן.‬
‫הוא שאל אם אני בחורה עובדת.‬
‫אמרתי לו שכן. הייתי זקוקה לכסף.‬
‫האיש ביקש ממנה להתלוות אליו‬ ‫והיא הייתה עסוקה.‬
‫הוא שכנע אותה לפגוש אותו למחרת בערב,‬
‫וכך היה, היא הגיעה.‬
‫הוא אמר, "בואי נלך לשתות משהו".‬
‫הוא הכיר מקום נחמד, "פלנגנ'ס".‬
‫הוא אמר שהוא עובד במחשבים, גר בניו ג'רזי.‬
‫ואחרי שהוא לכד אותה, הוא סימם אותה.‬
‫סימם אותה ולקח אותה לניו ג'רזי.‬
‫התחלתי להרגיש מטושטשת, עייפה, ישנונית.‬
‫התוקף נשך את שדיה וגרם לפציעות איומות.‬
‫היא הותקפה מינית.‬
‫סוזן גייגר ננטשה למותה,‬
‫וניצלה בחסדי האל.‬
‫- 12 במאי, 1980 -‬
‫- ניצולה מספר שלוש, פמלה וייזנפלד -‬
‫התעוררתי במגרש חניה‬ ‫ולא היה לי מושג מה קרה.‬
‫לילה קודם, הפושע הבחין בה‬ ‫ברחוב בטיימס סקוור.‬
‫הייתה לו חפיסת מזומנים שמנה.‬
‫הוא אמר לי שיש בה 3,000 דולר,‬
‫והוא אמר, "אני רוצה לבלות איתך‬ ‫את כל הלילה".‬
‫הבחור הזה נופף בחפיסות מזומנים‬
‫ורצה סקס.‬
‫בבר, הוא התעקש שאשתה איתו.‬
‫הוא נגע כל הזמן בשדיים שלי.‬
‫הוא התנהג בגסות.‬
‫ואז הוא סימם אותה ולקח אותה לניו ג'רזי.‬
‫היא דיווחה על מכות איומות ותקיפה מינית.‬
‫בכל המקרים האלו היו פרטים מקבילים.‬
‫הקורבנות שנמצאו בניו ג'רזי‬
‫נחטפו מאזור בניו יורק‬
‫שריצ'רד קוטינגהם עבד בו ב"בלו קרוס".‬
‫קארן שילט נמצאה במגרש חניה‬
‫של מתחם הדירות לדג'ווד בליטל פרי,‬
‫המתחם שהדירה של מריאן קאר הייתה בו,‬
‫ושקוטינגהם התגורר בו בעבר.‬
‫התקיפה של פמלה וייזנפלד‬
‫התרחשה כמה ימים לפני התקיפה של לזלי אודל.‬
‫בנוסף, הפושע הזה סימם אותן,‬
‫וברשותו של ריצ'רד קוטינגהם‬ ‫נמצאו תרופות הרגעה.‬
‫וכל הפציעות היו דומות מאוד.‬
‫בשלב הזה, חוקרי מחוז ברגן רצו שכל קורבן‬
‫תנסה לזהות את ריצ'רד קוטינגהם כתוקף ואנס.‬
‫אבל זה קשה לפעמים.‬
‫בעבר, בשנות ה-70,‬
‫נשים רבות חששו להתלונן‬
‫כי קורבנות אונס‬ ‫זכו ליחס מחריד מרשויות החוק.‬
‫החוק בניו יורק היה מכביד במיוחד.‬
‫אפילו אם האישה זיהתה את האנס,‬
‫אם לא היה עד לאונס שהיה מוכן להעיד‬
‫ולהגיד, "כן, ראיתי שהאישה הזאת נאנסה",‬
‫הם לא היו יכולים להשיג הרשעה.‬
‫אבל בנוסף, אם היית עובדת מין,‬
‫השוטר היה עוצר אותך‬
‫כי אמרת שאת עובדת מין.‬
‫ובאותה תקופה בניו יורק,‬
‫הם ניסו לפרק את תעשיית הסקס.‬
‫- אשתי הזונה -‬
‫היעד העיקרי של רשות‬ ‫"מידטאון אנפורסמנט" בטיימס סקוור‬
‫הוא חיסול הזנות.‬
‫במשך זמן רב כל כך,‬ ‫רק נשים נעצרו באשמת זנות.‬
‫גברים לא נעצרו,‬
‫אף שהחוק קבע ששידול לזנות הוא‬ ‫עבירה שאינה מגדרית.‬
‫הבחורה תמיד הייתה זו שנעצרה.‬
‫מוסר כפול? ללא ספק.‬
‫נעצרתי עשרות פעמים בניו יורק.‬
‫הגברים, הלקוחות, איך שלא תקראו להם,‬
‫איש מעולם לא עצר אותם.‬
‫איש מעולם לא עצר את הסוחרים או הסרסורים.‬
‫ברוב המקרים,‬ ‫מפר החוק קיבל זימון ושוחרר לדרכו.‬
‫אבל בסוף שנות ה-70, תחילת שנות ה-80,‬
‫התנועה הפמיניסטית גדלה.‬
‫הצועדים היום חגגו את צמיחתה של תנועת הנשים‬
‫מקבוצה קטנה של פמיניסטיות מסורות‬
‫לתנועה בקנה מידה מלא של נשים מכל הסוגים.‬
‫וכך, כתוצאה מכך,‬
‫היו שינויים רבים בכל הקשור לפעולת המשטרה,‬
‫ומה שהתחיל לקרות היה‬
‫ניסיון לתפוס את הגברים שעשו את כל זה.‬
‫לפי החוק החדש, מדובר כעת בעבירת עוון.‬
‫הלקוחות שייעצרו ימסרו טביעות אצבע,‬
‫יצולמו ויוחזקו בתא מעצר עד להעמדתם לדין.‬
‫מה דעתך על החוק הזה?‬ ‫-הוא הוגן,‬
‫אבל אני גבר ולכן דעתי משוחדת.‬
‫אבל אין ספק שהוא הוגן‬ ‫אם רוצים לצמצם את התנועה בטיימס סקוור.‬
‫צריך להיות צדק תחת החוק.‬ ‫מה שתקף לאישה צריך להיות תקף גם לגבר.‬
‫אחד הדברים שקרו בתנועת הנשים היה‬
‫שהנשים הרגישו עכשיו שהן יכולות‬
‫ואף צריכות להחליט אם להסכים ליחסי מין.‬
‫החוקים בענייני אונס החלו להשתנות,‬
‫והנשים הבינו שמה שקורה להן‬
‫אינו צודק,‬
‫והן התחילו לטעון בשם עצמן,‬
‫ואי אפשר היה יותר לטאטא פשעי מין‬ ‫מתחת לשטיח ולשכוח אותם.‬
‫- משטרה -‬
‫וכך, במחוז ברגן,‬
‫קורבנות אחרות‬
‫שריצ'רד קוטינגהם תקף גם אותן‬
‫חשו שזה הזמן הנכון‬
‫לפנות ולמסור את הסיפור שלהן‬
‫ולספר מה קרה להן כי מישהו יקשיב להן.‬
‫וכך הן התחילו להגיע‬
‫כדי לנסות לזהות את האיש שתקף אותן.‬
‫עם זאת, עד שהגיע מסדר הזיהוי,‬
‫קוטינגהם גילח את שפמו‬
‫ונראה כמו אדם אחר לגמרי.‬
‫הוא ניסה לשבש את הזיהוי.‬
‫האמת היא שאם לא הייתי שוטר,‬ ‫הייתי מתקשה לזהות אותו.‬
‫הוא נראה אחרת לגמרי.‬
‫אבל סוזן גייגר, פמלה וייזנפלד וקארן שילט‬
‫הצליחו לזהות את ריצ'רד קוטינגהם.‬
‫בשלב הזה, בניו ג'רזי,‬
‫התקשורת דיווחה על ריצ'רד קוטינגהם כחשוד‬
‫בתקיפת הקורבנות שנמצאו במחוז ברגן.‬
‫- גבר החשוד בתקיפות מין‬ ‫עשוי להיות מקושר לרציחות -‬
‫מהר מאוד, אנשי משטרת ניו יורק‬
‫קראו את מה שנכתב על ריצ'רד קוטינגהם.‬
‫הם מצאו נקודות דמיון בין שני המקרים‬
‫והתחילו לחשוב‬
‫שריצ'רד קוטינגהם עשוי להיות‬ ‫"רוצח הטורסו" מטיימס סקוור.‬
‫זאת הייתה פריצת הדרך בתיק.‬
‫הבלשים התחילו לעבוד יחד.‬
‫הם שוחחו, שיתפו פעולה,‬
‫בחנו הכול, השוו הכול,‬
‫חיברו בין התיקים.‬
‫אז לשכת התובע של מחוז ברגן הוציאה צו חיפוש‬
‫לביתו של ריצ'רד קוטינגהם.‬
‫כשהם נכנסו לביתו בלודי, ניו ג'רזי,‬
‫החוקרים מצאו בביתו חדר פרטי,‬
‫וזאת הייתה תגלית משמעותית מאוד.‬
‫החדר היה במרתף הבית.‬
‫הוא יכול היה לרדת לשם,‬ ‫לנעול את הדלת ולהיות לבד,‬
‫הרחק מאשתו, שהגישה בקשה לגירושים.‬
‫ומה שהם מצאו שם סחרר לכולם את הראש.‬
‫נמצאו שם יצירות אמנות פורנוגרפיות,‬
‫סרט הדבקה,‬
‫ספרים על אס-אנד-אם.‬
‫הם מצאו שם בגדי נשים, ארנקים.‬
‫בתוך החדר הייתה כספת,‬
‫תיבה נעולה שהוא החזיק בה דברים.‬
‫הם מצאו את מה שהתגלה כמפתח המקורי‬
‫לדירתה של מריאן קאר‬ ‫שלא הייתה אמורה להיות לו גישה אליה‬
‫לולא הייתה לו גישה למריאן קאר.‬
‫- משרד השריף, מחוז ברגן -‬
‫הם מצאו דובון קואלה קטן‬ ‫שהיה שייך לוואלרי אן סטריט.‬
‫המשטרה מצאה את מה שכונה "חדר המזכרות".‬
‫מזכרת היא עדות לציד מוצלח.‬
‫והפלא ופלא, נמצאה שם שרשרת‬
‫של ג'ין אן ריינר,‬
‫הקורבן שנמצאה במלון סוויל.‬
‫אותה שרשרת שתועדה בצילום המעצר שלה.‬
‫לפתע היו ברשותם ראיות הקושרות את האיש הזה,‬
‫שעינה והרג נשים במחוז ברגן, ניו ג'רזי,‬
‫ל"רוצח הטורסו" המפורסם מניו יורק.‬
‫ועכשיו, מבחינתו של ריצ'רד קוטינגהם,‬
‫בית הקלפים שלו החל להתמוטט.‬
‫- ריצ'רד קוטינגהם -‬
‫בחורף האחרון דיווחנו‬ ‫על כמה מקרי רצח אכזריים‬
‫של פרוצות לכאורה בניו יורק,‬
‫ועד כה, הרציחות לא פוענחו.‬
‫אבל כעת ייתכן שיש פריצת דרך משמעותית בתיק.‬
‫החשוד הוא ריצ'רד קוטינגהם בן ה-33,‬
‫איש מחשבים מלודי, ניו ג'רזי,‬
‫ובעת זו, נקבעה לקוטינגהם‬ ‫ערבות של 350 אלף דולר‬
‫בשל הקשר בינו לרצח של פרוצה לכאורה‬
‫ב"קוואליטי אין" בהסברוק הייטס, ניו ג'רזי. ‬
‫כשבאתי לעבודה‬
‫ושמענו שריצ'י נעצר בניו ג'רזי,‬
‫כולנו היינו המומים.‬
‫והמשכנו לשמוע על עוד ועוד מקרים.‬
‫לא רק הרציחות,‬
‫אלא גם ביתור הגופה ודברים כאלו.‬
‫זה היה מחריד.‬
‫כשנזכרתי בכל הסיפורים על הפרוצות,‬
‫ואיך הוא לקח אותן לניו ג'רזי,‬
‫לא שמענו שהוא פגע בהן.‬
‫אף אחד לא דיווח עליו…‬ ‫לא ידענו מה קורה איתו.‬
‫ידענו רק מה שהוא סיפר.‬
‫ככל שחלפו הימים וההלם התפוגג,‬
‫אחרי שהמשטרה תשאלה אותי,‬
‫נזכרתי במשהו.‬
‫התרשים שהוא צייר עבורי,‬
‫אני לא יכול להסביר למה שמרתי אותו.‬
‫הוא פשוט היה שם,‬
‫מונח במגירה לצד דברים חסרי חשיבות נוספים.‬
‫ונתתי להם אותו.‬
‫רציתי מאוד שהוא יורשע.‬
‫תשעה עשר אישומים תלויים‬ ‫מעל ראשו של ריצ'רד קוטינגהם,‬
‫מתכנת מחשבים בן 34 מלודי, ניו ג'רזי.‬
‫האישום העיקרי הוא רצח.‬
‫הרצח של ואלרי אן סטריט, פרוצה בת 19,‬
‫שקוטינהם אסף לכאורה מניו יורק‬
‫בארבעה במאי, 1980.‬
‫רשימת האישומים ארוכה כאורך הגלות.‬
‫בניו ג'רזי,‬ ‫האישומים כללו שימוש בחומרים רעילים,‬
‫החזקה של מרשמי תרופות לא חוקיים,‬ ‫תרופות לא חוקיות.‬
‫החזקה של סכין.‬
‫וכמובן שהיו אישומים באונס, חטיפה ותקיפה‬
‫של לזלי אודל, סוזן גייגר, קארן שילט,‬
‫חטיפתה של פמלה וייזנפלד,‬
‫ורצח ואלרי סטריט.‬
‫אני מסתכן ביהירות,‬
‫אבל יצא לי שם של הפרקליט הטוב ביותר,‬
‫לא רק במחוז ברגן, אלא גם בצפון ג'רזי.‬
‫בכל פעם שכתבו בעיתון על פשע רציני במחוז,‬
‫חיכיתי שהטלפון שלי יצלצל.‬
‫אני זוכר את הפנייה הראשונה‬ ‫של גברת קוטינגהם.‬
‫היא פתחה ואמרה מיד,‬
‫"מר קונוויי, המליצו לי שאתה תייצג את בני.‬
‫הבן שלי לא עשה שום דבר רע".‬
‫מר קוטינגהם היה נחוש בדעתו‬ ‫להוכיח שהוא חף מפשע,‬
‫והוא התעקש לעמוד למשפט.‬
‫- 19 במאי, 1981 -‬
‫- המשפט הראשון, ניו ג'רזי -‬
‫- ואלרי סטריט, סוזן גייגר -‬
‫- קארן שילט, פמלה וייזנפלד -‬
‫- לזלי אן אודל -‬
‫המשפט הזה מעניין מבחינה היסטורית‬
‫כי זהו אחד המשפטים הראשונים, למיטב ידיעתי,‬
‫שהוצגו בו ראיות לחתימת פשע.‬
‫דניס קיילו, התובע באותה עת,‬
‫טען‬
‫שחתימת הפשע של קוטינגהם הייתה‬ ‫חטיפה, שימוש באזיקים,‬
‫שימוש בסרט הדבקה לחסימת פי הקורבנות,‬
‫השחתת הגוף.‬
‫הוא העביר את הסכין לאורך גופן של הנשים‬
‫כדי לעורר בהן פחד.‬
‫כלומר, החתימה זהה אף ששיטת הפעולה שונה.‬
‫הוא דקר קורבן אחת, חנק אחרת.‬
‫חלקן נמצאו בחוץ,‬
‫וקורבנות אחרות נמצאו בפנים.‬
‫הוא ביצע את הפשעים האלו בדרכים שונות אולי,‬
‫אבל החתימה זהה,‬
‫וזה היה טיעון מתקדם מאוד באותה תקופה.‬
‫ואז התובע זימן כמה קורבנות ששרדו,‬
‫והעדויות שלהן היו קריטיות.‬
‫אני זוכרת במעורפל כוויות בשדיים.‬
‫כאבים עזים.‬
‫- עדותה של קארן שילט -‬
‫הרגשתי שאני מתה.‬
‫הוא אמר שאשלם על כך שאני זונה, כמו האחרות.‬
‫ושאם אעשה משהו שהוא לא רוצה שאעשה,‬
‫הוא יהרוג אותי.‬
‫אני זוכרת שהייתי בחדר מלון,‬
‫והתעוררתי כשהוא חובט בי בצינור ונושך אותי.‬
‫ג׳ים.‬
‫הוא אמר ששמו ג'ים.‬
‫השם היה חסר משמעות.‬
‫התובע שאל,‬ ‫"את רואה באולם את האיש שתקף אותך?"‬
‫"כן. הנה הוא."‬
‫ואז התובע הציג ראיות של זיהוי פלילי,‬
‫כמו התכשיטים‬
‫שנלקחו מהקורבנות‬
‫ונמצאו ברשותו,‬
‫ואת טביעות האצבע.‬
‫ברצח של ואלרי סטריט,‬
‫התוקף השאיר טביעת אצבע על האזיקים.‬
‫הם לא מצאו התאמה לטביעת האצבע הזאת‬
‫עד שהם עצרו את ריצ'רד קוטינגהם, כמובן.‬
‫ריצ'רד קוטינגהם‬ ‫עלה לדוכן העדים מטעם ההגנה.‬
‫טיעון ההגנה של ריצ'רד קוטינגהם היה‬ ‫"לא עשיתי את זה".‬
‫- קולו של ריצ'רד קוטינגהם -‬
‫רוב הדברים לא קרו ככה.‬
‫שוטרים הם האנשים המושחתים ביותר בעולם.‬
‫הם ישתלו ראיות.‬
‫הם יסתירו ראיות שמעידות לטובתך.‬
‫בהמשך הוא אמר,‬
‫"אתם שמתם את טביעת האצבע שלי על האזיקים‬
‫כשאזקתם את ידיי מאחורי הגב,‬
‫וכך נמצאה טביעת האצבע הזאת".‬
‫- קולו של ריצ'רד קוטינגהם -‬
‫כשהשוטרים מצאו את החדר,‬ ‫הם הציגו את הפריטים כמזכרות מקורבנות.‬
‫הוא גם אמר, "את התכשיטים שמצאתם‬
‫אפשר לקנות ברחוב קאנאל. זה צירוף מקרים".‬
‫הוא אומר שהיו לו קשיים עם אשתו,‬
‫ולכן הוא בילה עם בחורות עובדות.‬
‫הייתי בעל גרוע.‬
‫אהבתי את חיי הלילה,‬
‫ויצאתי עם נשים כל לילה.‬
‫הוא אמר שהוא אוהב מין יוצא דופן.‬
‫זה מה שהוא נהנה ממנו, וזה מה שהוא קנה.‬
‫הוא אמר שלזלי אן אודל‬ ‫הרשתה לו לעשות את מה שהוא עשה לה.‬
‫הביטו בצילומי זירת הפשע.‬
‫לא רואים בהם אדם פצוע.‬
‫הוא אמר שהיא לא הבינה את כוונותיו.‬
‫"היא אמורה לספוג כאב.‬ ‫שילמתי לה בתמורה לקשירה."‬
‫לגבי הנשים האחרות שזיהו אותו,‬
‫הוא אמר שהנשים משקרות.‬
‫זונות יגידו למשטרה‬ ‫כל דבר שהמשטרה תרצה שהן יגידו.‬
‫שום זונה לא תזכור אדם מלפני שנתיים,‬
‫אבל היא תגיד, "זה האיש",‬
‫כי זה מה שהמשטרה רוצה שהן יגידו.‬
‫טיעון ההגנה שלו היה שהוא היה בעבודה‬
‫בעת התרחשות הפשעים,‬
‫ושיש לו גיליונות של שעות עבודה.‬
‫הלכתי לעבודה כל יום. אף פעם…‬
‫עבדתי לפעמים 200 יום ברציפות.‬
‫עשיתי שעות נוספות בזמנים שונים.‬
‫אבל התברר שכמה מעמיתיו לעבודה‬ ‫ב"בלו קרוס בלו שילד"‬
‫הסכימו להעיד.‬
‫בחורים אחרים במשרד פחדו להעיד נגד ריצ'י‬
‫כי הם פחדו‬
‫שריצ'י יעשה משהו להם או למשפחה שלהם.‬
‫אבל אני רציתי שהוא ייענש,‬
‫וזאת הסיבה שלא פחדתי להעיד.‬
‫האליבי שלו ברבים ממקרי הרצח האלו‬ ‫היה, "הייתי בעבודה.‬
‫הייתי בעבודה".‬
‫ואז אמרתי לתובעים,‬
‫"אני יכול להגיד לכם למה הוא לא היה שם".‬
‫הוא טיפל בשעון,‬
‫וסיפרתי להם איך הוא עשה את זה.‬
‫ריצ'רד ואני ידענו איך לשנות‬ ‫את השעון הפנימי במחשב.‬
‫בתחילת העבודה,‬
‫אתה מזיז את השעון עשר שעות קדימה,‬
‫וכששעות העבודה מודפסות ביומן,‬
‫זאת השעה שמופיעה.‬
‫אז עשר דקות היו עשר שעות.‬
‫לא היה לי מושג מה הוא עשה‬ ‫כשהוא שינה את השעות.‬
‫רצח היה הדבר האחרון שהייתי חושב עליו.‬
‫יותר מכל דבר אחר רציתי שהאיש הזה ייכלא.‬
‫לא היה אכפת לי מה יקרה לי.‬
‫בשלב הזה, לתביעה היו ראיות מוחצות נגדו.‬
‫חבר המושבעים חזר,‬ ‫וכמובן מצא אותו אשם במספר אישומים.‬
‫אני חושב שאנשים ממש פחדו לשחרר אותו.‬
‫הבחור הזה היה איום‬ ‫שצריך היה להרחיק מהרחוב,‬
‫ואני חושב שהמושבעים השתכנעו שזה כך.‬
‫כשהמושבעים חזרו עם ההחלטה,‬ ‫קוטינגהם לא זעק,‬
‫הוא לא הפגין שום רגש.‬
‫אמו בהחלט הפגינה רגש, וגם אחותו. כן.‬
‫היא כעסה, כאילו זה קרה באשמתי.‬
‫אחרי המשפט ההוא,‬
‫עלה מקרה רצח‬
‫של שכנה שלו לשעבר בליטל פרי,‬
‫מריאן קאר, שלא נחטפה מניו יורק.‬
‫הוא נמצא אשם גם ברצח שלה.‬
‫ריצ'רד קוטינגהם עומד למשפט רצח נוסף‬ ‫כאן, בניו יורק.‬
‫בתיק הזה מדובר בשלוש פרוצות שנרצחו.‬
‫- 31 במאי, 1984 -‬
‫- משפט שלישי, ניו יורק -‬
‫במהלך המשפט בניו יורק…‬
‫הסרסור של אמי, ג'יימס תומס,‬
‫חיכה לחידוש הדיון בבית המשפט‬
‫במסדרון.‬
‫אני מניחה שקוטינגהם היה במסדרון באותו זמן.‬
‫התפתחה ביניהם קטטה,‬
‫וג'יימס חבט בכל כוחו בקוטינגהם,‬
‫חבט בו שוב ושוב ואמר,‬ ‫"תן לי לחבוט בך עוד פעם אחת".‬
‫- מורשע ברצח ובהשחתת גופות -‬
‫ריצ'רד נידון ל-200 שנה כמעט בסך הכול‬
‫בכלא טרנטון.‬
‫ב-1984, נסעתי לטרנטון‬
‫כדי לבקש ממנו לזהות את האלמונית‬
‫מהרצח ב"טרוול אין".‬
‫כי חשוב לסגור את המעגל עבור המשפחות.‬ ‫אין להם שום דבר אחר.‬
‫כשבאתי לשם, הוא התנהג ביהירות רבה,‬
‫ועל פניו היה מרוח חיוך,‬ ‫כאילו שהוא משתעשע בי.‬
‫בשורה התחתונה, הוא לא מסר שום מידע.‬
‫קוטינגהם ישב בכלא במשך 30 שנה.‬
‫שום מכתב, אף מילה, שום הערה למישהו,‬
‫עד 2009.‬
‫היי.‬ ‫-שלום.‬
‫שמי נדיה פזאני, אני עיתונאית.‬
‫אני מראיינת רוצחים סדרתיים‬ ‫כדי לחשוף את הצד העמוק יותר בהם,‬
‫את ההיבט הפסיכולוגי.‬
‫ריצ'רד קוטינגהם מעולם לא התוודה קודם.‬
‫אז כששאלתי אותו‬ ‫למה הוא הרג כל כך הרבה נשים,‬
‫הופתעתי מכך שהוא ענה לי.‬
‫זה היה משחק מבחינתי. זה היה…‬
‫זה היה בעיקר פסיכולוגי.‬
‫הצלחתי לגרום לכל אישה כמעט‬ ‫לעשות כל מה שרציתי שהיא תעשה,‬
‫ברמה הפסיכולוגית.‬
‫או באמצעות האיום, או האיום המרומז…‬
‫בפגיעה,‬
‫במוות לפעמים.‬
‫זה משהו דמוי אלוהים כמעט.‬
‫זה… זאת אומרת, אתה בשליטה מוחלטת‬ ‫בגורלו של מישהו אחר.‬
‫קוטינגהם טוען‬
‫שאחת הסיבות לכך‬ ‫שהוא בחר להרוג הייתה שהוא חשב‬
‫כשכמה מהנשים ידווחו עליו למשטרה.‬
‫ב-99 אחוז מהזמן רצחתי רק כדי להגן על עצמי.‬
‫במקרה של מריאן קאר,‬
‫היא רצתה ללכת ולא נתתי לה ללכת בשלב מסוים.‬
‫ואז היא אמרה את המשפט הקטלני,‬
‫"אפנה למשטרה בבוקר".‬
‫רק המשפט הזה. לולא אמרה את המשפט הזה,‬ ‫היא הייתה בחיים.‬
‫אבל כשהיא אמרה את זה,‬ ‫ידעתי שהיא צריכה למות.‬
‫לפני שראיינתי אותו,‬
‫ריצ'רד קוטינגהם מעולם לא הודה‬ ‫בשני מקרי הרצח‬
‫שהוא ביצע ב"טרוול אין" בטיימס סקוויר.‬
‫הוא גילה לנדיה‬
‫שהוא הכיר את דידה גודרזי,‬
‫ושהוא כרת את ראשה ושתי ידיה‬
‫כי ראו אותו איתה,‬
‫והוא חשש שיקשרו אותו אליה.‬
‫הוא אמר שהוא עזב את המלון ב-3:30 בבוקר,‬
‫ופשוט הלך לאורך טיימס סקוור.‬
‫הוא נשא את הראשים בשק.‬
‫ושני שוטרים עצרו אותו ואמרו,‬ ‫"היי, לאן אתה הולך בשעה כזאת?"‬
‫הוא אמר, "אני רק הולך לאכול משהו".‬
‫הם הניחו לו ללכת,‬
‫והוא פשוט המשיך ללכת.‬
‫המשכתי לדחוק בגבולות החוק,‬
‫לבדוק ממה עוד אצליח לחמוק בלי להיתפס.‬
‫ככל שמצליחים לחמוק,‬ ‫כך רוצים להמשיך לחמוק עוד.‬
‫קוטינגהם טען מאוחר יותר‬ ‫שהוא שם את הראשים בתא המטען שלו,‬
‫ואז חזר לחדר המלון,‬
‫והעלה באש את הגופות.‬
‫מה שקרה היה קורה בכל מקרה.‬
‫אלו היו החיים הנפרדים שניהלתי.‬
‫אתה חש חרטה היום?‬
‫כמובן.‬
‫לו יכולתי לחזור לאחור בזמן,‬ ‫סביר להניח שכל זה לא היה קורה.‬
‫מעולם לא חשבתי שיתפסו אותי.‬
‫דיברנו רק על המקרים שהורשעתי בהם.‬
‫כמה אנשים הרגת באמת?‬
‫כלומר, אומרים שאין דבר כזה, רצח מושלם.‬
‫אני ביצעתי יותר מ-80 רציחות מושלמות‬ ‫שהם מעולם לא ידעו עליהם.‬
‫קוטינגהם אמר שהוא הרג אנשים רבים יותר‬ ‫מאלו שהוא הורשע ברציחתם.‬
‫הוא אמר שהוא הרג נשים‬
‫אחת לשבועיים במשך 13 שנה.‬
‫בסך הכול, בין 85 ל-100.‬
‫זה נהפך להרגל קבוע.‬
‫אף שטענותיו של מר קוטינגהם נשמעות מוגזמות,‬
‫זה בהחלט אפשרי.‬
‫טסתי מתחת למכ"ם. איש לא ידע.‬
‫אני חושבת שריצ'רד קוטינגהם‬ ‫היה הורג בכל מקום,‬
‫אבל האווירה בטיימס סקוור‬ ‫בשנות ה-70 לא עזרה‬
‫למישהו כמו ריצ'רד שהוא סדיסט מיני,‬
‫ששוטט שם וראה עובדות מין ומופעי פיפ שואו,‬
‫וכל מיני דברים אפלים, ארוטיים ומיניים.‬
‫הפיתוי שם היה גדול מדי.‬
‫היו שם הזדמנויות בכל פינה.‬
‫זה העניק לו תחושה של חסינות כמעט.‬
‫כולם עושים את זה.‬
‫כולם מנצלים את כולם.‬
‫כולם מושפלים בתעשיית הסקס בטיימס סקוור.‬
‫אפשר לומר שאיש לא מזעיף פנים‬ ‫אל מול פורנוגרפיה‬
‫כמו שהיה לפני מספר שנים.‬
‫היום רואים בזה משהו רגיל לגמרי.‬
‫פורנוגרפיה נחשבת למשהו רגיל.‬
‫יש שופטים ועורכי דין‬
‫ואנשי תקשורת בעיר הזאת‬ ‫שצפו ב"גרון עמוק" וחשבו שהוא נהדר.‬
‫זה היה משפיל, מגעיל,‬
‫חולני, סדיסטי.‬
‫לסגור!‬
‫- פורנוגרפיה היא שקר -‬
‫אלפי נשים זועמות צעדו היום‬ ‫מברודווי לטיימס סקוור,‬
‫לב תעשיית הפורנו ששווה מיליארד דולרים.‬
‫הן טוענות שזה מקדם אלימות נגד נשים.‬
‫הן הפכו את הפורנוגרפיה למטרה פמיניסטית.‬
‫בסוף שנות ה-70,‬ ‫ארגון "נשים נגד פורנוגרפיה"‬
‫פתח במסע הסברה שמטרתו הייתה‬ ‫להילחם בהתפשטות הפורנוגרפיה,‬
‫לא רק בטיימס סקוור אלא בכל הארץ.‬
‫אנחנו מתנגדות לניצול‬ ‫ולהתעללות בנשים בפורנוגרפיה.‬
‫מדובר בצילומים אלימים של נשים,‬
‫נשים כבולות, מוכות, נאנסות, מעונות ונרצחות‬
‫למטרות גירוי מיני, בידור או רווח.‬
‫וכך, ל"נשים נגד פורנוגרפיה"‬
‫הצטרפו אנשים שרצו לנקות‬ ‫את טיימס סקוור ואת רחוב 42.‬
‫למיזם "מידטאון אנפורסמנט",‬
‫ולעבודה שעשינו לאורך השנים,‬
‫הייתה השפעה גדולה.‬
‫אבל הדבר שהשפיע לדעתי יותר‬ ‫והביא לסגירת עסקי המין בטיימס סקוור‬
‫היה האיידס.‬
‫מזה חודשים אנחנו מדווחים‬ ‫על מחלה הנקראת איידס,‬
‫תסמונת הכשל החיסוני הנרכש,‬
‫וכמחצית מכל המקרים התרחשו כאן, בניו יורק.‬
‫נעשינו מודעים למגפת האיידס בסביבות 1981.‬
‫זה היה כמו תרחיש מדע בדיוני של מוות.‬
‫היו חששות רבים בנוגע לעסקי המין‬
‫ועובדי המין בטיימס סקוור.‬
‫מופעי המין החי הופסקו.‬
‫לא ראו אותם יותר‬
‫כי זה פשוט היה מסוכן מדי.‬
‫ברוב מוחץ,‬
‫חברי המועצה לבריאות הציבור של ניו יורק‬
‫העניקו היום לרשויות את הסמכות‬
‫לסגור כל עסק‬
‫שמשרת את הציבור‬ ‫ומאפשר את מה שהם כינו "מין מסוכן".‬
‫בתי מרחץ לגייז, חנויות ספרי זימה,‬
‫ומועדוני מין הטרוסקסואלי.‬
‫בשישי בערב, בשעה 23:00,‬
‫יש בדרך כלל כ-50 זוגות הטרוסקסואליים‬ ‫ב"פלייטו'ז ריטריט",‬
‫אבל הערב ב-20:40,‬
‫עשרים דקות בלבד לפני שעת הפתיחה,‬
‫העירייה סגרה את מגרש המשחקים המיני הזה.‬
‫אז עסקי המין ועובדי המין ברחוב‬
‫חטפו מכה קשה והאיידס סייע לקדם זאת.‬
‫- עירום חי -‬
‫העירייה הבטיחה לאורך השנים‬ ‫לנקות את טיימס סקוור,‬
‫ואפשר להבין את הספקנות‬ ‫בקרב תושבי ניו יורק.‬
‫אבל אם עברתם באזור לאחרונה,‬
‫ודאי הבחנתם בשינוי אמיתי.‬
‫מספר מופעי הפיפ שואו,‬ ‫מכוני העיסוי וחנויות הפורנו‬
‫צנח בחצי כמעט בשבע השנים האחרונות.‬
‫גם אחוזי הפשע בטיימס סקוור ירדו,‬ ‫לפי הדו"ח.‬
‫הובא לידיעתנו הערב‬ ‫שבלשכת קוך שוקלים רעיון‬
‫להפוך את רובע הפורנו בטיימס סקוור‬
‫למעין פארק שעשועים.‬
‫בתחילת שנות ה-80 החל פיתוח חדש‬
‫של מגדלי משרדים,‬
‫בתי מלון, תאטראות חוקיים.‬
‫העיר הקצתה לכך שטח גדול מאוד.‬
‫אבל כמה אולמות היסטוריים ברחוב 42 נשמרו.‬
‫תיאטרון "ניו אמסטרדם",‬ ‫ש"שגיונות זיגפלד" הועלה בו ב-1903,‬
‫עמד לפני הריסה.‬
‫בהסדר כלשהו בין "דיסני" לעיריית ניו יורק,‬
‫בעלות של 30-40 מיליון דולר,‬
‫הם הצליחו לשפץ ולשמר אותו עד היום.‬
‫- מלך האריות -‬
‫"מלך האריות" עלה לראשנה ב"ניו אמסטרדם".‬
‫הוא משגע.‬
‫טיימס סקוור עבר תהליך של דיסניפיקציה,‬
‫כך שמדובר בשינוי משמעותי מאוד‬
‫ב-20-30 השנים האחרונות.‬
‫אחוזי הפשע צנחו‬
‫והתיירות רבה יותר מאי פעם.‬
‫אני חושב שכ-85 אחוז מהאנשים‬ ‫שמגיעים לניו יורק ממקומות אחרים‬
‫באים לטיימס סקוור.‬
‫התיירים אוהבים אותו,‬
‫אבל האזור עבר חיטוי.‬
‫טיימס סקוור דומה כעת לכל עיר אחרת.‬
‫הוא גנרי מאוד.‬
‫טיימס סקוור היה פעם יוצא דופן.‬
‫לא היה מקום אחר כמוהו.‬
‫ועם זאת, אני מבין למה הוא איננו עוד.‬
‫טיימס סקוור של פעם‬
‫לא היה מקום טוב.‬
‫חייהם של אנשים רבים נהרסו שם.‬
‫נסחרתי ברחוב במשך 13 שנה.‬
‫קראתי מחקר שלפיו‬ ‫אורך החיים הממוצע של מישהי‬
‫שחוותה את מה שעבר עליי הוא שבע שנים.‬
‫מעולם לא פגשתי מישהו‬
‫שעבד ברחובות ניו יורק באותה תקופה כמוני‬
‫ועדיין חי היום.‬
‫אף פעם.‬
‫בכל תקופת שהותי בניו יורק,‬
‫לא היו לי תעודת זהות, מספר ביטוח לאומי,‬
‫תעודת לידה, שום דבר. שום מסמך מזהה.‬
‫לו מתי, איש לא היה יודע מי אני.‬
‫הייתי מוגדרת כאלמונית.‬
‫- רוצח הטורסו, אלמונית -‬
‫בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80,‬
‫גופות רבות של עובדות מין שנמצאו‬
‫הוגדרו כלמ"א,‬
‫כלומר, "ללא מעורבות אדם".‬
‫במילים אחרות, הן היו חסרות ערך‬ ‫ומעמד בחברה עד כדי כך,‬
‫לתפישת המשטרה, שלא היה שווה לטרוח ולחקור‬
‫את הפשעים שבוצעו נגדן.‬
‫המשטרה לא ניסתה למצוא את הפושע.‬
‫זה מחריד בעיניי.‬
‫- תושב ניו ג'רזי מורשע כרוצח הטורסו -‬
‫נורא ואיום בעיניי‬
‫שמישהו רוצח מישהו אחר‬ ‫וחושב שיחמוק ללא עונש.‬
‫ואם יש עד 100 נשים וילדים שריצ'רד רצח,‬
‫הוא ירד לקבר‬ ‫עם כל המקרים הלא מפוענחים האלו,‬
‫וזה משהו שאני מתקשה לשער בנפשי.‬
‫אז רציתי לדעת עוד,‬
‫וידעתי שרק ריצ'רד יכול לספר לי.‬
‫כך החלו להתפתח היחסים שלי איתו.‬
‫אנחנו לא חברים.‬
‫הוא אדם ממש חולה.‬
‫וכשהתחלתי לבקר אותו יותר,‬
‫הוא חשף פרטים‬
‫על חוויות טראומטיות מאוד עם בחורות צעירות.‬
‫מקרי מוות שהוא אחראי להם.‬
‫מהר מאוד זה התפתח לשיתוף פעולה עם שוטרים‬
‫כדי לסגור כמה תיקים שלא פוענחו.‬
‫החוקרים פתחו במאמצים חוצי תחומי שיפוט‬
‫ובדקו תיקים נוספים שהבחור הזה‬ ‫יכול היה להיות אחראי להם.‬
‫ב-2010, קוטינגהם הודה ברצח ננסי ווגל.‬
‫באוקטובר 1967,‬
‫ננסי ווגל, אם צעירה,‬
‫יצאה לשחק בינגו,‬
‫ונעלמה בפרוור של ניו ג'רזי.‬
‫שלושה ימים לאחר מכן,‬ ‫היא נמצאה עירומה ומתה במכונית שלה.‬
‫היא נחנקה, הותקפה מינית.‬
‫הבגדים שלה היו מקופלים בקפידה.‬
‫הוא הודה באשמה‬
‫וקיבל מאסר עולם נוסף בתיק הזה.‬
‫מר קוטינגהם, ביצעת את העבירות‬
‫שהודית באשמתך בהן היום?‬
‫כן.‬
‫קוטינגהם הודה ברציחות נוספות.‬
‫חמישה מקרי רצח במחוז ברגן‬
‫שלא פוענחו מאז 1968,‬
‫1969…‬
‫ו-1974.‬
‫הן היו תלמידות בית ספר‬ ‫בשנות ההתבגרות שלהן.‬
‫נראה שהוא התחיל עם נשים צעירות ונערות‬
‫בפרוורים שהיו לא רחוקים ממנו,‬
‫וכך הוא התחיל.‬
‫מריאן קאר,‬
‫ננסי ווגל,‬
‫ותלמידות בית הספר‬
‫לא התאימו לפרופיל המקורי שלו‬
‫כי הן לא היו עובדות מין.‬
‫בדרך כלל, עם רוב הרוצחים הסדרתיים,‬
‫הרצח הראשון מתבצע קרוב לביתם.‬
‫אבל כשהם מבינים את היקף החקירה‬
‫ושיש סיכוי שהם ייתפסו,‬
‫הם מרחיקים את עצמם.‬
‫מבחינתו, זאת הייתה התקדמות‬ ‫כשהוא התמקד בפרוצות בטיימס סקוור.‬
‫רוצחים סדרתיים נוטים פעמים רבות להתמקד‬
‫באנשים שהחברה רואה בהם חסרי ערך.‬
‫וכמובן שעובדי המין נתפשים‬ ‫כחסרי ערך בכל מקום.‬
‫טיימס סקוור סייע לריצ'רד קוטינגהם‬
‫בכך שסיפק לו מאגר קורבנות.‬
‫הבעיה שעובדי מין מגדירים כבעייתית ביותר‬
‫היא שהעיסוק שלהם אינו חוקי.‬
‫משום כך עובדי המין קוראים לאי הפללה‬
‫כצעד ראשון לקראת קביעת תקנות‬
‫בתנאים שלהם, בעצמם,‬
‫בתנאים שמספקים בטיחות,‬
‫וכך לסלול לבסוף את הדרך‬
‫לשחיקה בסטיגמה של עובדי המין.‬
‫ההבנה החשובה ביותר בתיק הזה היא‬
‫שכ-100 אנשים אולי נרצחו,‬
‫ואנחנו לא יודעים על כך.‬
‫- אישה מטרנטון זוהתה במוטל -‬
‫כל הנשים שריצ'רד הרג‬
‫עזבו את העולם הזה בצורה מחרידה.‬
‫זה מכביד עליי כל הזמן.‬
‫ענן אפל.‬
‫אז אני מנהלת מערכת יחסים עם ריצ'רד עכשיו‬
‫כי אני רוצה לדעת את השמות‬
‫של הקורבנות הלא מזוהים שהוא גזל את חייהן.‬
‫חיים שנגדעו בעודם באיבם.‬
‫אני חושבת שעלינו לזכור אותן,‬
‫כי הן ראויות לצדק.‬
‫- אם נדמה לכם שנעדרת הקרובה ללבכם‬ ‫נפלה קורבן לריצ'רד קוטינגהם, -‬
‫- צרו קשר באמצעות הכתובת שעל המסך -‬
‫תרגום כתוביות: דנה סבן‬