Vi var ikke urolige. Skibet kan ikke synke.
Hårdt bagbord!
Åh gud! Jeg sagde: "Vi skal alle dø."
Folk græd, og skibet vippede mere og mere.
Få minutter efter kollisionen vidste han, at skibet var tabt.
Bekræftet! Vandet stiger.
Han var sikker på, at skibet ville nå i havn.
Sig, at der er strømafbrydelse.
Jeg så for mig, hvordan vi lå i vandet.
Jeg så på Sandra og sagde: "Det må du ikke."
Mit overlevelsesinstinkt sagde mig, at jeg skulle springe.
Schettino, De har måske reddet Dem fra havet, men jeg vil ødelægge Dem.
Kom nu om bord!
Der var måske 10-20 cm luft over mig. Jeg prøvede at blive i luftlommen.
Vi var i en håbløs situation, som man ved, man ikke slipper ud af.
32 mennesker døde.
Det burde, kunne og skulle have være undgået.
ØEN GIGLIO 14. JANUAR 2012 KL. 01.46
- Hallo? - Ja?
Det er De Falco fra Livorno. Taler jeg med kaptajnen?
Ja, godaften, havnekaptajn De Falco.
Sig mig Deres navn.
Det er kaptajn Schettino.
Hør her, Schettino. Folk er fanget om bord.
Sejl hen under boven på styrbord side.
Der er en stige.
De klatrer op ad stigen, går om bord -
- og fortæller mig, hvor mange mennesker der er.
Er det forstået? Jeg optager samtalen, kaptajn Schettino.
Havnekaptajn, lige nu ligger skibet på siden.
Det er jeg med på. Folk er på vej ned ad stigen ved boven.
De skal op ad den samme stige.
De går om bord på det skib og siger, om der er børn -
- kvinder eller andre, der har brug for hjælp.
Jeg skal bruge det præcise antal i hver kategori. Forstået?
Schettino, De har måske reddet Dem fra havet, men jeg vil ødelægge Dem.
Kom så om bord, for fanden!
Jeg er Gregorio De Falco.
I 2012 var jeg chef for Livornos havnemyndighed.
Jeg koordinerede redningsaktionen ved Costa Concordia -
- i kontakt med overstyrmanden og kaptajnen.
Under det opkald prøvede jeg alt.
Jeg tryglede manden om at genoptage sin rolle.
- Det kan jeg ikke. - De skal gå om bord nu!
Jeg skal koordinere redningsaktionen.
Hvad kan De koordinere derfra?
Gå om bord! De kan koordinere derfra.
- Nægter De? - Nej, jeg nægter ikke.
Gå så om bord! Det er en ordre.
Det er mig, der bestemmer nu. Kom om bord! Er det forstået?
- Fint, jeg går nu. - Af sted, nu!
En kaptajn må ikke forlade skibet.
Derfor bad jeg ham i skarpe vendinger om at gå om bord igen.
Hvis han havde gjort det ...
Hvis han havde gjort sit yderste for at redde passagererne -
- var det gået helt anderledes.
De Falcos berømte ordre gik verden rundt -
- men det var en umulig ordre -
- der kun havde til formål at sende et signal til omverdenen.
Den skulle imponere og skabe -
- en fjendtlig stemning mod Schettino.
Det var rigtigt set af De Falco -
- at være så hård, som han var.
Der var ingen anden udvej.
De Falco var ganske vist streng, men han tog straks styringen -
- og han var vist den eneste den aften, der gjorde Italien stolt.
Schettino stillede os i alt fald ikke i et godt lys.
Korsfæstede de dig for tidligt?
Man kan godt sige, at jeg også døde lidt den 13. januar.
Fra de første timer efter forliset -
- til retssagens sidste faser -
- har man lagt mit hoved på et fad -
- i en retssag, der burde have involveret hele selskabet.
I stedet er jeg den eneste tiltalte.
Francesco Schettino blev offer for en hensynsløs mediekampagne.
Tænk bare på, hvordan de første retsmøder -
- tilfældigvis og symbolsk, blev afholdt i et teater.
Jeg hedder Saverio Senese og er Francesco Schettinos forsvarer -
- i appelsagen.
Jeg repræsenterede ham ikke i forbindelse med undersøgelserne -
- eller i retssagen ved første instans.
Mit navn er Francesco Verusio.
Jeg var offentlig anklager i Grosseto i 2012.
Sammen med mine kolleger forberedte jeg sagen -
- om placeringen af ansvaret for skibbruddet.
Til at begynde med virkede det ikke, som om Schettino -
- helt havde fattet, hvad der var sket.
Han forstod ikke, at han havde efterladt 4200 passagerer.
Han tænkte kun på ikke at tabe ansigt -
- over for folk og over for selskabet.
Concordia? Det var en drøm for mig. Jeg havde været på krydstogt før -
- men det var det smukkeste skib, jeg havde været på.
Man kan se Costa Concordia ligge der. Et gigantisk skib.
Man er imponeret og tænker, det bliver en god uge.
Vi skulle se mange skønne byer. Det kunne ikke være bedre.
Jeg hedder Matthias Hanke.
I 2012 var jeg passager på Costa Concordia med min ven Marcel.
Jeg er Marcel Zuhn. Det var anden gang, vi var på krydstogt.
Tak, fordi I valgte Costa Concordia til jeres ferie på havet.
Vi ønsker jer et dejligt krydstogt. Tak og velkommen om bord!
Giv en hånd til kaptajn Francesco Schettino!
Vidunderlig. Det var en hel verden, en by.
Det var som et teater, alt sammen bygget i træ og smukt dekoreret.
Enorme lysekroner. Selv elevatorerne var smukke.
Jeg vidste ikke, hvor jeg skulle kigge hen!
- Hvor er du? - Jeg er ved elevatoren.
Hvilken elevator?
Min søn kørte os ned til skibet. Han sagde til sin mor:
"Du har aldrig været nogen steder. Nu sænker du vel ikke skibet?"
- Solen er meget stærk! - Kom og se.
Sengen var nydeligt redt.
Badeværelset var fint, og der var en lille stue.
Jeg åbnede vinduet ud mod havet -
- og forelskede mig straks i skibet!
Kom og se!
Jeg hedder Daniela Prestano.
Jeg gik om bord på Costa Concordia den 13. januar 2012 -
- for at deltage i en frisørkonkurrence.
Jeg er Luigi Catalli.
Jeg ledsagede min kone om bord på Costa Concordia.
Betjeningen var perfekt. Al optræden var perfekt.
Barpersonalet, der arbejdede uafbrudt, var altid venligt.
Det var en meget vellykket ferie.
Vi havde tilbragt dagen i Rom og kom tilbage til skibet om aftenen.
Vi friskede os op, gik til middag -
- og ville så hygge os i atriumbaren -
- og tale om den forgangne uge.
Det var der, det begyndte.
- Godaften. - Godaften, hr. kaptajn.
Nuvel, fastlæg den fart, vi skal skyde -
- for at komme ud herfra og forbi Giglio.
Vi skal salutere, når vi passerer Giglio.
Lad os lægge en kurs.
- Skal jeg tegne den på kortet? - Ja.
- Er en halv sømil i orden? - Ja.
Ja? Fra havnen. Så længe der er dybt nok.
Hvor lang tid tager det, hvis vi sejler klokken syv?
Et par timer. Vi er der cirka 21.30.
Okay.
- Vi ses. - Vi ses.
Vi skulle være sejlet forbi Giglio ugen før -
- men af forskellige grunde skete det ikke.
Den aften var begrundelsen altså, at kursen blev justeret lidt -
- så man kunne salutere Giglio.
Jeg hedder Stefano Iannelli.
Under Costa Concordia-skibbruddet -
- var jeg på broen som officerselev.
At salutere ved forbisejling er en ældgammel tradition.
Man sejler langs kysten.
Det har man gjort siden oldtiden for at vise sin respekt -
- til en by eller et monument.
Skibet skulle passere så tæt på som muligt -
- så alle kunne se det.
Det er en slags reklame.
Vi gik ind til middag kl. 18.30.
Vi ventede på dem, vi delte bord med. De boede i Berlin -
- men kom oprindeligt fra Sovjetunionen.
Vi havde læst russisk i skolen, så vi sang russiske folkesange.
Vi havde det altid sjovt ved aftensmaden.
Skål!
Santé, na zdorovie, cheers!
KL. 21.19 26 MINUTTER FØR KOLLISIONEN
- Ja? - Kaptajn, det er Ciro.
- Ja? - Seks sømil.
Seks sømil. Okay, det er fint.
Vi bør være ved Giglio kl. 21.44.
21.44, fint.
Jeg hedder Sandro Cincini.
Jeg har været cheflæge for Costa Cruises i over 30 år -
- og var vidne til hele tragedien den aften den 13. januar.
Jeg havde hørt, at de ville sejle tæt på Giglio.
Jeg befandt mig i min kahyt,
og af ren og skær nysgerrighed kiggede jeg ud af vinduet -
- kl. 21-21.30 for at se det, man nu kunne se af Giglio.
Men det var helt mørkt -
- så det undrede mig, at vi overhovedet sejlede igennem der.
Godaften. Nu er det vel ikke for sent? Jeg skal afslutte min vagt.
Ciao, Antonello. Vi venter. Øen løber jo ingen vegne.
- Godt. - Der er stadig en halv time til.
Antonello, vores hovmester.
- Det glæder mig. - En fornøjelse.
Nå, men ...
Schettino ville vise, at han var god.
Det var Tievoli, hovmesteren -
- der havde bedt ham sejle forbi Giglio -
- for der boede Tievolis mor, og Tievoli ville sige hej.
Derfor sejlede han tættere på.
Så var der frøken Cermotan.
Der foregik noget mellem hende og kaptajnen.
Måske tog Schettino beslutningen for at imponere frøken Cermotan.
- Godaften. - Godaften, hr. kaptajn.
Hvad er sejlhastigheden?
15,5.
Manuel styring.
Modtaget. Manuel styring.
Rusli var udkig.
Dengang havde man kun en.
Denne person var både udkig og rorgænger.
Var det nødvendigt at skifte til manuel styring -
- skiftede sømanden position, slukkede autopiloten -
- så styringen nu afhang af roret -
- og ordrerne blev givet direkte til rorgængeren.
- 278, bekræft. - 278.
Hvor meget?
285.
Schettino har hele tiden holdt fast i -
- at han besluttede at gå over til manuel styring -
- fordi han troede, han var langt fra klipperne.
Traditionen med at sejle tæt forbi -
- var en ret populær praksis -
- og selskabet havde autoriseret det.
- Har du ringet til Palombo? - Nej, ikke endnu.
Gør det nu.
Schettino kom op på broen og gav ordre til manuel styring.
Det korrekte ville have været -
- at beordre en på udkig og så følge søkortene.
I stedet sejlede han manuelt.
Og mens han gjorde det -
- ringede han til Palombo, en gammel kaptajn, han kendte -
- og som vistnok befandt sig på Giglio.
Ja, naturligvis. Nej, han er her. Nu skal du få ham.
Mario.
Kaptajn Palombo, godaften. Vi er på vej forbi Giglio.
Nå, De er ikke på Giglio, men i Grosseto?
Ifølge Palombo var Schettino en teknisk dygtig kaptajn -
- men lidt arrogant over for besætningen.
Tingene skulle gøres på hans måde.
Selv på 0,3 eller 0,4 er der vand nedenunder, ikke?
Vi er på 290.
Okay, jeg forstår.
Så er alt i orden.
Ja, vi laver lidt postyr og hilser på alle.
Vi tales ved.
Jeg overtager kommandoen.
Kaptajnen tager styringen.
Da han overtog styringen, var han allerede ude af kurs.
Men officererne, der var til stede på broen -
- informerede ham ikke om det.
Han sejlede således uvidende mod klipperne.
Lad os sige 16.
Han droppede den kurs, Canessa havde lagt -
- og sejlede et 300 meter langt skib med 16 knob -
- uden kurs ... Med håndstyring som en speedbåd!
Som en gummibåd. Det rene vanvid.
Kom langsomt op på 310. Roligt.
310.
Hvor skal vi sejle forbi? Ind foran havnen?
Tja ... ja.
Kaptajn Schettino var streng.
Når han kom op på broen, blev vi stille.
Jeg var ikke ligefrem bange -
- men stemningen var altid anspændt.
Han var autoritær.
Nu hvor jeg har sejlet i otte år, ved jeg -
- at den værste fejl var ikke at sige fra.
Jeg skulle have sagt: "Kaptajn, måske sejler vi for hurtigt."
"Kaptajn, vi bør sætte farten ned nu."
Vi sejlede meget stærkt.
Jeg kendte fakta, så anklagemyndigheden bad mig -
- samarbejde med efterforskerne.
Vi tog til Grosseto hver dag i tre måneder.
Vi talte med vidnerne, selskabet, alle.
I henhold til søfartslovens ♪295 er det kaptajnen -
- der har det endelige ansvar for at navigere skibet.
Men hvis kaptajnen ikke er der -
- eller ikke ser ud til at kunne klare opgaven -
- skal en anden tage kaptajnens plads.
Det var sket ikke så længe før, den 17. december 2011.
Skibet forlod Marseille havn, selvom det blæste 60-65 knob.
Denne beslutning blev anfægtet af Ciro Ambrosio.
Kaptajnen var meget oprørt, for al snak på broen bliver optaget.
På grund af det fik Ambrosio en anmærkning i sine papirer.
Kaptajnen har kommandoen. Det er ham, der bestemmer.
Officererne, for det meste meget unge mennesker -
- havde ikke modet eller erfaringen -
- til at samarbejde med en overordnet og samtidig bevare en kritisk sans.
Det var ikke tilladt.
KL. 21.40:50 4,17 MINUTTER FØR KOLLISION
325
- 315 - 325.
- 325 - 325
1,22 MINUTTER FØR KOLLISION
Jeg var rolig. Officererne var kompetente, og kaptajnen erfaren.
Jeg havde ikke forestillet mig det, der nu skulle ske.
350.
- 340. - 350.
350, ellers rammer vi klipperne!
Og så ser man en person, der bør være rolig og sikker -
- begynde at virke bekymret og hæve stemmen -
- alt sammen noget, der gør, at man tænker: "Det er noget galt."
- Styrbord 10! - Styrbord 10.
- Styrbord 20! - Styrbord 20.
- Hårdt styrbord! - Hårdt styrbord.
Vi er for tæt på til venstre.
Agterstavnen er blokeret til venstre!
Det vil sige, at agterstavnen ikke kan styres fri.
Uanset hvad rammer den noget.
- Bagbord 10! - Styrbord 10.
Bagbord, ikke styrbord!
Kaptajnen gav straks ordre til "modangreb", kan man sige:
Roret drejes modsat af, hvor skibet er på vej hen -
- for at fjerne agterstavnen fra forhindringen.
Farten var så høj, og fremdriften så stærk -
- at skibet stoppede, men ikke nok.
Bagbord 20! Hårdt bagbord!
KL. 21.45:07 KOLLISION
Kaptajn, vi må væk herfra!
Vi må lukke til venstre, hr. kaptajn!
Ramte vi en klippe?
- Luk skotterne agterude. - Luk skotterne agterude!
Hvad har jeg dog gjort?
Klokken var 21.30, og vi var i baren.
Pludselig gav det et ryk, og alt på bordet begyndte at glide af.
Det var helt uvirkeligt.
Det var som at køre bil og så pludselig måtte bremse.
Hvor skal vi hen?
Nej, du må hellere sætte dig.
Jeg hørte en brummen, så et bump og så et til.
Hele skibet drejede rundt.
Tallerkener faldt ned. Han sagde straks: "Lad os komme væk."
Han vidste, der var noget galt.
Jeg hørte en hvinen.
Det lød som en køl, der var strandet i sand.
Jeg tænkte, at skibet var kommet for tæt på Giglio -
- og at det måtte have strejfet havbunden.
Jeg havde ikke forestillet mig, at der var -
- en kæmpe flænge i kølen.
Kom så, mor!
Det gav et ryk.
Vi lå i sengen og så tv, og så kom der et ryk.
Vi så på hinanden og tænkte: "Er vi allerede fremme?"
"Det kan ikke passe. Det er da først i morgen tidlig."
Gardinet hang pludselig skævt, så man tydeligt kunne se -
- at skibet var ude af balance.
Jeg hedder Sandra Birnstiel og var i 2012 passager på Costa Concordia.
Jeg hedder Bianca Ziggert. I 2012 var jeg på Concordia for anden gang.
Vi huskede, hvad de havde sagt i sikkerhedsvideoen -
- om at tage varmt tøj på, men bevare roen.
Vi gik ud ad den grønne mole og kastede et blik mod horisonten.
Vi så det her kæmpestore skib, der lå så underligt tæt på øen.
Jeg er Giorgio Fanciulli.
Om aftenen den 13. januar 2012 var jeg den første -
- der så Costa Concordia nærme sig øen -
- få sekunder efter kollisionen med klipperne.
De sejler forbi for at hilse på.
Den burde være længere ude.
Normalt ville man se lys og blitz fra kameraerne.
Det var der intet af denne aften, og pludselig gik alt lyset ud -
- og vi kunne ikke længere se skibet i mørket.
Det virkede som et spøgelsesskib.
Bevar venligst roen. Vi underretter jer, så snart vi har nyt.
Tak for jeres opmærksomhed.
Blackout!
Da vi var på vej op ad trappen, gik lyset ud -
- og det var bælgmørkt i 20-30 sekunder.
Så hørte man de første skrig.
Der var jo også folk, der faldt.
Så tændte nødgeneratorerne lyset igen.
Vi blev beroligede. På dæk 8 så vi ned fra vores balkon -
- og der var bobler. Der var helt vildt mange luftbobler.
Det kunne vi ikke forstå.
Vi var ikke bange for, at skibet skulle synke.
1,27 MINUTTER EFTER KOLLISIONEN
Alt bippede. Der kom biplyde fra alt, der kunne bippe på broen.
Jeg indså, at vi havde ramt noget.
At der havde været et sammenstød.
Jeg forestillede mig ikke, at det var så slemt.
Det tror jeg heller ikke, at mine kollegaer gjorde.
- Hvad ramte vi? - En klippe, der stak op af vandet.
Få styr på strømsvigtet.
Det vigtigste er, at vi ikke tager vand ind.
- Bagbord 10! - Styrbord 10.
Bagbord, ikke styrbord!
Rorgængeren, Rusli Bin, efterkom de ordrer -
- han fik i denne nødsituation -
- helt fejlagtigt og gjorde det stik modsatte.
Schettino sagde: "Drej ti grader til venstre".
Han drejede 10 grader til højre.
Schettino sagde, at hvis rorgængeren havde efterkommet ordrerne -
- var skibet ikke endt på klipperne.
Men under høringen forud for retssagen -
- blev det bevist, at med den fart havde skibet ramt klippen alligevel.
Schettino havde ikke ressourcer til at skaffe sig et forsvar -
- der kunne have forsøgt at kæmpe imod -
- anklagemyndighedens hær af eksperter og konsulenter.
Han var heldig, at professor Neri, en anerkendt ekspert, var der.
En person hævet over enhver form for partiskhed.
Hans bidrag var at klarlægge fakta.
Her kan vi se, hvad der virkelig skete.
Her ser vi, hvad der ville være sket, hvis rorgængeren 12 s tidligere -
- havde drejet til venstre, som Schettino gav ordre til.
Kan I se?
Stenen blinker, og så flytter skibet sig.
Selv hvis den havde strejfet klippen -
- havde den ramt længere bagude -
- hvilket havde involveret færre afdelinger af skibet.
Manuel styring.
Før Rusli Bin blev rorgænger -
- arbejdede han med vedligeholdelse. Han var vist også steward.
Schettino havde sendt en mail -
- og påpeget problemerne -
- ved mange ansattes manglende kompetencer.
Men han fik at vide, at det var dem, de havde at gøre godt med.
Selv hvis rorgængeren havde fulgt ordren -
- og skibet ikke havde ramt klippen -
- så burde Schettino altså ikke have foretaget den manøvre.
Det havde været interessant at udspørge rorgængeren.
Det var ikke muligt, fordi rorgængeren fik lov -
- at forsvinde. Han rejste tilbage til sit hjemland.
Vi fandt ham aldrig igen.
Tænd for pumperne!
Hvad??
Nøddieselen! Start dieselpumperne!
- Sig mig, tager vi vand ind? - Ja, meget. Vi kan ikke gå ned.
- Hvor? - I maskinrummet.
- Er der meget vand? - Der er vand. Der er ingen vej ned.
Vi går den anden vej.
Giv mig et øjeblik, så starter jeg pumperne.
Hr. kaptajn? Skal vi informere passagererne?
Ja. Sig, at der er strømafbrydelse.
Sig, hvad der foregår. Hvor er du? Hvad er der sket?
Jeg er nede i maskinrummet for at se.
Mine damer og herrer, må jeg bede om jeres opmærksomhed?
På grund af tekniske problemer er der strømafbrydelse.
Jeg gentager, på grund af tekniske problemer er der strømafbrydelse.
Der er ingen grund til panik. Venligst tag det roligt.
Teknikerne arbejder på at løse problemet.
Jeg gentager, vi har strømafbrydelse.
Vores teknikere arbejder på en løsning. Tak!
Pludselig var alt kaos på gangen.
Vi prøvede at spørge stewarden, men han vidste ingenting.
Alt var kaos.
Vi besluttede at pakke et par ting og så gå ud.
Den første meddelelse var: "Forhold jer i ro."
Men først på mange andre sprog.
Vi var ved at blive vanvittige, indtil de kom til tysk.
De sagde, at den sorte boks var defekt.
Det blev vi jo ikke meget klogere af.
Hvad betød det på sådan et skib?
På vejen tilbage bemærkede vi, at skibet hældede så underligt.
Der var to lys på broen, der var tændte. To røde lys.
Det betyder, at båden er ude af kontrol.
At fartøjet ikke har fremdrift, og at roret ikke virker.
- Taler du spansk? - Ja.
Hvorfor har du redningsvest på, hvis alt er okay?
Hvad? Hvis alt er okay?
- Alt er fint. - Hvorfor har du så den på?
For en sikkerheds skyld.
Helt skørt.
Da alarmen lød, gik jeg til infirmeriet.
Vi stod i det her lille rum med døren åben -
- og så ser vi EKG-vognen rulle forbi.
Min sygeplejerske, som er kvikkere end mig, sagde:
"Skibet krænger. Vi er nødt til at se, hvordan det står til."
Så meddelte de, at vandet steg.
Heldigvis var de begyndt at evakuere niveau B og C -
- hvor besætningen bor.
Maskinmester, kan vi starte mindst en motor?
Vi er ikke nået derned endnu, kaptajn!
Vi kan ikke komme ind i maskinrummet fra styrbord side.
Der er vand op til kontrolrummet.
Så synker vi jo. Jeg er ikke med.
Ja. Der er vand op til kontrolrummet. Lige et øjeblik, hr. kaptajn.
Vi kan ikke starte motoren. Kontroltavlen står under vand.
Jeg vil kun vide én ting. Kan skibet starte eller ej?
Ellers må jeg kaste anker.
Vi kan ikke starte motorerne på grund af oversvømmelse.
Få minutter efter kollisionen -
- vidste han, at skibet var gået tabt.
Det var en synkende skude.
Man står på en synkende skude.
Sætter man så ikke redningsbåde i søen -
- og evakuerer passagererne?
Roberto, jeg har kvajet mig.
Jeg var på vej lige forbi Giglio.
Det sagde kaptajn Palombo, jeg roligt kunne gøre.
Jeg ramte lavt vand med agterstavnen.
Jeg er død. Sig ikke noget. Jeg er så godt som død.
Roberto Ferrarini var FCC i firmaet.
Det står for flådekrisekoordinator.
Hans opgave er at ordne de akutte ting -
- og hovedsageligt tage sig af det kommercielle aspekt.
Alt relateret til strejker, problemer med personalet og små funktionsfejl -
- men ikke noget med mulig fare for passagererne eller miljøet.
Jeg gjorde det for at behage ham.
Jeg sejlede forbi, og der var en lille klippe -
- og nu er der strømafbrydelse, efter at vi ramte med agterstavnen.
Proceduren er, at kaptajnen informerer -
- både myndighederne og skibets ejer.
Så er det op til ejeren at informere kystvagten.
Men Costa Cruises ringede ikke.
De mente nok ikke, at situationen var så alvorlig -
- at de behøvede at informere myndighederne.
Jeg er ved indgangen.
Lad mig høre, hvilke rum der er oversvømmede og forseglede.
De om bord vidste udmærket, at skibet var gået tabt -
- for en officer blev sendt ned for at vurdere skaderne -
- og han sagde, at mindst tre sektioner var oversvømmet.
Vi hælder mod venstre. Vandet er 1,5 m fra dæk 0.
Sikkerhedskriteriet er, at skibet kan holde sig flydende.
Derfor betragtes stadig som sikkert med to oversvømmede sektioner -
- med ved tre sektioner skal skibet forlades.
Jeg kan bekræfte, at vandet ikke stiger, og at skotterne holder.
Vi er 1,5- 2 meter fra dæk 0 i venstre side.
Nå, Roberto, vi synker ikke.
Jeg kaster anker om lidt.
Vi bliver her, og så får vi brug for en slæbebåd til at bugsere os væk.
Indtil et vist punkt håbede Schettino stadig at kunne redde skibet -
- med alle passagerer og besætningen.
Han indså ikke, hvor stor en skade skibet havde fået.
Da han bad Ferrarini om at sende slæbebåde og helikoptere -
- var han sikker på, at skibet kunne nå i havn.
Der er regler på havet.
Når der sker en ulykke af denne karakter -
- har alle en veldefineret opgave.
Ingen gjorde det nødvendige.
Schettino gjorde først og fremmest ingenting.
Han ringede til Ferrarini for at finde en udvej.
Det var det mest utilgivelige ved Schettino.
Hvor fanden er kaptajnen?
- Politiet. - Hallo, er det politiet?
- Ja. - Jeg er hjemme med nogle venner.
Min vens mor ringede og bad om hjælp. Hun er på et Costa krydstogtskib.
Skibet ramte et eller andet. Alle har redningsvest på.
Hvad gør vi?
Jeg har ikke helt forstået, hvad der er sket?
Klokken var cirka 22 -
- da vi blev ringet op af politiet i Prato.
Han informerede vagthavende i kystvagten om -
- at en kvinde havde hørt fra sin mor, som var på et krydstogtskib -
- at der var strømafbrydelse om bord -
- at ting faldt ned fra bordene i spisesalen -
- og at de var blevet bedt om at tage redningsvest på.
Vagthavende kunne konstatere, at skibet lå ubevægeligt ved Giglio.
Skibet havde kurs mod Savona, men boven pegede mod syd.
Det var sært. Vi vidste, at det lå og drev for vinden og strømmene -
- men det lå meget tæt på øen.
Det var en temmelig farlig situation.
Costa Concordia, Costa Concordia -
- her er kystvagten i Porto Santo Stefano.
- Kan I høre mig på kanal 16? - Her er Costa Concordia, skifter.
Godaften, Costa Concordia. Har I problemer om bord?
Sig, at der er strømafbrydelse.
Der er strømafbrydelse. Vi er ved at vurdere situationen.
Har I brug for hjælp, eller bliver I liggende der ved Giglio?
Ja, vi bliver her for at vurdere strømafbrydelsen.
Hvad er det for et problem? Er det generatoren?
Politiet i Prato er blevet ringet op af en slægtning til en om bord.
De siger, tingene falder af bordene.
Negativ, der er strømafbrydelse. Vi vurderer situationen.
- Hvor længe har den varet? - 20 minutter eller deromkring.
Okay, hold os opdateret.
Vi hørte tydeligt -
- det første opkald fra kystvagten i Livorno til kaptajnen.
Vi stod på land og kunne høre skrig.
Vi hørte højtalermeddelelserne, hvor folk blev bedt om at bevare roen.
Det passede ikke med en simpel strømafbrydelse.
Jeg ringede også selv til kystvagten -
- for at fortælle dem, at det, de fik at vide -
- ikke stemte overens med de faktiske begivenheder.
Det var Guds vilje, at skibet vendte sig rundt på den måde.
Det var kæntret fuldstændig -
- hvis vinden ikke havde ført det mod klipperne.
Så var 4200 mennesker døde.
Der var panik på skibet. Folk var skrækslagne.
Enhver måtte klare sig selv.
Der var et meget stort held -
- at Costa Concordia var drevet mod øen Giglio -
- og kom til standsning der.
Ellers havde det været en langt større katastrofe.
Vi indså faren, og han sagde: "Lad os gå ovenpå."
"Jeg så nogle redningsveste der."
Vi gik otte etager op -
- men var så nervøse, at vi ikke kunne huske kahytsnummeret.
Efter et stykke tid fandt vi den.
- Vi fik ingenting at vide. - Nej, vi pakkede et par ting.
Så tog vi redningsvest på og gik ud.
Da vi gik gennem restauranten, rystede og klirrede alt.
Jeg hørte tallerkenerne rasle længe bagefter.
Der var skår overalt, og man måtte passe på, hvor man gik. Helt vildt.
Lad os evakuere besætningen og passagererne.
Hvorfor svarer Ferrarini ikke?
Så gik vi ned igen. Der kom flere og flere i redningsveste.
Nogle skreg og hylede.
Der stod allerede mange ved mønstringsstationen.
Der var ikke nogen, der havde henvendt sig til os.
"Vi må hellere hente vores redningsveste."
Der var også mange børn om bord. Italienske småbørn med deres mødre.
Vi spurgte, hvor vi skulle gå hen.
Først skulle vi gå op foran. Så blev vi sendt agterud.
Der kom ikke flere højtalermeddelelser -
- så vi tænkte, at vi først måtte udenfor for at se, hvor vi var.
Kører pumperne? Nej?
Kan vi ikke modvirke denne slagside?
I flåden havde jeg været på mange skibe.
Vi gik straks op på dæk 4, hvor der var redningsbåde.
Jeg begyndte at gøre en redningsbåd klar.
Jeg var helt alene.
Der var meget få besætningsmedlemmer.
Jeg så kun en, der hjalp mig med redningsbåden.
Det var et værre rod.
Folk skreg og trak redningsvestene af hinanden, fordi der ikke var nok.
"Hent dem i kahytten," blev der sagt. "Bevar roen."
Folk skreg, børn græd.
Der var vand på gulvet, folk gled og faldt.
Bevar roen, for guds skyld.
Alle skændtes, fordi vi kunne se, hvor alvorligt det var.
Skibet krængede mere og mere.
Mit navn er Nada Sabatelli.
Om aftenen den 13. januar 2012 var jeg om bord på Costa Concordia.
Jeg er Valentina Grattagliano.
Jeg har stadig nøglekortet til kahytten.
Jeg hedder Giuseppe Miccoli.
Jeg var en af dem, der bragte redningsbåde i land.
Skibet hælder lidt til venstre.
Jeg aner ikke ...
Vi gik over til den side, der var øverst.
Så ringede jeg til politiet, som bad mig kontakte kystvagten.
"Jeg har brug for din hjælp. Kan du ikke ringe?"
Men han gav mig bare nummeret på kystvagten.
"De siger, at der er blackout."
Jeg sagde: "Jeg har arbejdet på militærskibe."
"Blackout betyder, at der mangler strøm -
- ikke at skibet hælder syv til otte grader."
"For en sikkerheds skyld har vi allerede sendt tre både."
Den næstkommanderende fra Livorno var mistænksom.
Han sagde: "De taler ikke sandt."
Jeg ringede til broen igen.
Først da fortæller Costa Concordia, at der ikke kun er strømafbrydelse -
- men at de også tager vand ind.
Der er altså ikke kun strømafbrydelse, men også en lækage?
Ja. Ja, vi har en lækage.
Har I brug for en slæbebåd eller hjælp på anden måde?
- Er der nogen tilskadekomne? - Vi anmoder om en slæbebåd.
Alle passagerer har allerede redningsvest på.
Min første reaktion var frygt.
Vi bruger hele livet på at forberede os på den slags redningsaktioner -
- mens vi beder til, at det aldrig bliver nødvendigt.
For disse situationer har altid en pris.
Den pris er menneskeliv.
Finanspolitiets motorbåd var nærmest -
- så vi omdirigerede den til stedet.
Vi nærmer os, kaptajn.
Da de ankommer og ser på Concordia -
- hælder skibet til styrbords side.
Agterstavnen er på havbunden.
De sagde også, at der var kastet anker på styrbords side.
Det betød, at skibet kunne sænke redningsbåde.
Hvorfor sænker de ikke redningsbådene?
Vandet har nået agterelevatorerne og stiger fortsat.
Der er en meter vand. Den kommer ind ad branddørene.
Okay, Roberto, det er slemt.
46 MINUTTER EFTER KOLLISIONEN
Ikke endnu.
Klokken er 22.30.
Han har ikke opsendt nødsignal eller slået generel alarm.
Han har altså ikke givet ordre til at forlade skibet.
Besætningen stod foran redningsbådene -
- og ville ikke slippe folk ind. Tværtimod.
Så kom der en meddelelse fra en medarbejder:
"Gå ned til jeres kahytter. Der er ingen grund til panik."
Kaptajnen beder jer venligst om at gå til jeres kahytter.
I er også velkomne til at gå ned i hallen.
Alt er under kontrol. Okay?
Hr. kaptajn, passagererne går til redningsbådene.
- Skal vi slå generel alarm? - Vent.
Besætningen foreslog at sætte alarmen i gang -
- men han sagde bare: "Vent."
Indtil det sidste prøvede han at finde en udvej -
- vel vidende, at skibet var tabt.
- Vi må forlade skibet! - Kom ud derfra!
Giv ordre til at forlade skibet!
Giv mig et øjeblik til at ringe til Ferrarini.
48 MINUTTER EFTER KOLLISION
Roberto, alt går galt. Jeg er 0,2 fra øen.
Mine damer og herrer, må vi få jeres opmærksomhed.
Forhold jer roligt.
Gå til mønstringsstationerne på dæk 4 -
- med redningsvest på.
Følg personalets instruktioner.
Mød op ved mønstringsstationen på dæk 4.
Stewarden er i gang med at meddele det.
De holder alle i ro. Vi er lige ved siden af øen.
Ingen billeder!
Da vi kom til dæk 4, var det propfyldt.
Der udspillede sig alle mulige umenneskelige scener.
Folk gik amok, råbte og skreg og skubbede.
Der var ikke noget med kvinder og børn først.
De opførte sig så ...
Jeg vil ikke dæmonisere nogen, fordi det var en unik situation -
- men det var chokerende at se, at enhver var sig selv nærmest.
Forholdene på dæk 4 var allerede dårlige.
Costa Concordia, jeg spørger, om I har problemer.
- Er I i nød? - Hvad skal jeg sige?
Vi opsender netop nu nødsignalet.
Sig det.
Vi opsender nødsignal.
Endelig sendte de nødsignalet, som jeg bad om.
Havde vi ventet længere, var redningsholdene kommet endnu senere.
Han sejlede sit skib mod klipperne med en fart af 17 knob.
Det er der ingen undskyldning for.
Men skibet flyder stadig.
Der er 4000 mennesker på skibet.
30-50 både nedenfor er ikke nok.
De skal væk fra skibet, og deres skæbne er i ledelsens hænder.
Samarbejder ledelsen ikke med redningsfolk udefra -
- fungerer det ikke.
Det er klart, at man kan være forvirret til at starte med.
Men efter mere end en time -
- hvor man ved, at skibet er ved at synke ...
Hvornår sænker man redningsbådene og redder passagererne?
Det gjorde han ikke.
Da der kom konkrete oplysninger -
- slog Schettino omgående alarm.
Først ville han så tæt på kysten som muligt.
For hvis han havde givet ordren, mens skibet havde en vis hastighed -
- ville redningsbådene nok være kæntret.
Hundredvis ville være døde.
Man burde have undersøgt disse ting gennem en simulering af situationen.
Jeg hedder Mario Pellegrini.
Den 13. januar 2012 var jeg viceborgmester på Giglio.
Jeg var faktisk lige kommet hjem fra et krydstogt i USA.
Jeg var på vej i seng, for jeg havde ikke sovet natten før.
Jeg blev ringet op af politichefen på Giglio -
- der fortalte, at der var et skib i nød lige ud for havnen.
Så jeg tog min bil og kørte derned.
Da jeg kom ind på vejen, der fører til østsiden af øen -
- troede jeg ikke mine egne øjne.
Et stort skib var gået på grund på klipperne. Det var et lyshav.
Jeg kørte videre, fordi jeg kunne vejen udenad.
Eller måske kendte min bil vejen bedre end mig.
Men jeg kunne ikke holde øjnene fra skibet.
Adrenalinen pumpede rundt, og pludselig var jeg ikke søvnig mere.
Jeg lod bilen stå midt på torvet -
- hvor jeg mødte borgmesteren, der var ankommet få minutter tidligere.
Sammen gik vi i gang.
Vi ringede til alle, der kunne hjælpe. Vi åbnede skoler.
Vi indledte proceduren for nødberedskabet, så godt vi kunne.
Vi forstod stadig ikke, hvad der var sket.
Da de gav signal til at forlade skibet -
- sagde min partner, som er ekspert: "Nu er det nok."
Han gik hen til fyren, der stod og holdt alle omme bag en barriere.
Han rystede ham og sagde: "Flyt dig. Vi skal igennem."
"Her kan vi ikke blive."
Dækket var et stort virvar.
At se alle de folk løbe rundt som hovedløse kyllinger -
- uden at vide, hvilken redningsbåd der var deres ...
De sprang i den første, de fandt -
- men nogle gled på det skrå dæk.
Det var i sig selv tragisk.
Jeg prøvede at sige, at vi kun var 200 meter fra Giglio.
Jeg troede, vi var på åbent hav. Vi havde ikke set øen.
Vi havde ikke haft mulighed for at se i den retning.
Vi så kun det åbne hav.
Hvorfor beroligede ingen passagererne?
Hvis vi sænker redningsbådene -
- må jeg så sige over radioen, at vi forlader skibet?
Vent. Vi evakuerer passagererne.
Sig det til dem: "Vi evakuerer passagererne."
Vi evakuerer passagererne og får dem i land.
Han kunne ikke acceptere, at han, kaptajnen -
- måtte bede passagererne forlade skibet.
For ham var det en skændsel.
Han havde høje tanker om sig selv. Det ville han aldrig have gjort.
Da jeg vendte tilbage efter forgæves at have søgt informationer -
- fandt jeg hende ved redningsbåden. De var klar.
Hun stod der bare. "Hvad laver du?"
- "Jeg venter." - "På hvad? Hop ind!"
Vi kom om bord, og der var kun en plads tilbage i båden.
Stewarden begyndte at skubbe den.
Skibet lå sådan her, og redningsbådene var her.
De hang derfor fast i dækket nedenunder.
Vi svingede den frem og tilbage
Det vippede lidt, og så begyndte det at gå nedad.
Jeg er virkelig bange.
Åh gud ... Jeg troede, vi skulle dø.
At styrtdykke fra tredje sal med 100 personer i redningsbåden.
Det er som at lande på cement. Alle dør.
Jeg troede, jeg skulle dø, så jeg bad.
- Set i bakspejlet er man lidt flov. - Og hvad så? Ingen kendte dig.
"Sad jeg der og bad til Gud?" For at være ærlig, ja.
Finanspolitiet oplyste skibssiden med en projektør -
- så vi kunne se revnen i siden, hvor vandet strømmede ind.
Hold da op. Jeg havde aldrig set noget lignende.
Den var skåret op.
Man skulle tro, der var brugt et barberblad.
Der var nogen, der sagde, vi skulle gå op foran.
Der var der stadig både.
Men så forlød det, at der alligevel ikke var flere både deroppe.
Jeg nåede slet ikke at være bange. Vi fungerede bare.
Jeg tænkte: "Det her er ikke virkeligt."
Hjælp mig!
Besætningen gjorde sit bedste for at gøre redningsbådene sødygtige.
Først fik de ankeret ud.
Det var kokken, tjeneren, kabinepersonalet.
Alle mulige, men officerer så jeg ingen af.
Vi synes, de svigtede de os alle.
Min karriere som kaptajn er slut. Skibet er stødt på grund.
Vi følger de rigtige procedurer.
Jeg redder alle passagererne.
Bare rolig. Alt er under kontrol.
Som juniorofficer var min opgave i nødsituationer -
- at lede et Tango-India-hold, der skulle redde de sårede.
Efter kollisionen forlod jeg straks broen for at lede efter sårede.
Jeg handlede instinktivt og fungerede på adrenalin.
Adrenalinen holdt mig i gang, indtil jeg gik fra borde.
Roberto, vi evakuerer passagererne til land.
Det lykkedes mig at drive hen, hvor jeg ville.
Jeg har kastet anker lige ud for havnen.
Agterstavnen er på lavt vand.
Skibet flytter sig ingen steder. Det kan det ikke.
Hvad siger jeg til pressen?
Det er havnekaptajnen i Livorno. Fortæl os -
- hvor mange passagerer der stadig er på båden.
Jeg tror, vi har evakueret dem alle.
Giv os et estimat. Flåden skal vide det.
- De skal organisere en transport. - 200-300.
200-300 blandt besætning og passagerer.
Cirka 4000 er blevet evakueret.
Forlader alle skibet, eller er der nogen, der bliver?
Jeg bliver, for vi er tæt på kysten. Vi ligger nærmest på havbunden nu.
Fordi vandet ...
Det burde holde op med at krænge, ikke? På grund af vandet?
- Er det kun Dem, der bliver? - Jeg tror kun, det er mig.
Det er fint, kaptajn.
Tag dokumenterne og følg mig til dæk 4.
Forlader vi broen?
Det har jeg ikke sagt. Kom med mig.
Som kaptajn burde Schettino være blevet på broen.
Han måtte ikke gå rundt.
Hans job var at blive på broen -
- og klare alle procedurer derfra til den bitre ende.
Han burde være den sidste, der gik.
Vi så dem sætte redningsbåde ud fra et stort skib.
Da den første nåede i havn -
- begyndte borgmesteren og jeg at hjælpe passagererne.
Vi bad om oplysninger, men ingen fortalte os noget.
Jeg sagde: "Chef, måske bør jeg gå om bord."
Han nikkede og sagde ja.
På vej ud betragtede jeg fascineret skibet.
Jo tættere på vi kom, jo mere skræmmende blev det -
- fordi det hævede sig op over en.
Det var, som om det kunne falde ned oven på en.
Vi sejlede hen til skibets forstavn, hvor der var en stige.
Det var svært at klatre op af.
Da jeg kom om bord, ledte jeg efter en officer.
Jeg prøvede at komme op på broen. Jeg gik rundt i 20 minutter.
Jeg mødte ingen.
Da jeg kom ned igen på højre side -
- var der folk, også ældre mennesker -
- der havde brug for hjælp til at gå i redningsbådene.
De kom fra den anden side af skibet.
Så jeg besluttede mig for -
- også at gå derover for at hente flere over på højre side.
De holdt op med at sænke redningsbådene -
- så de ikke bare blev hængende på den skrånende skibsside.
Alle skulle over på den anden side -
- hvor man var meget tættere på vandet.
Da alle redningsbådene var brugt, kastede de redningsbøjer i -
- som man skal puste op først.
Så sænker man sig ned i vandet og kravler ind ad flådens lille hul.
Jeg så på Sandra og sagde: "Det kan jeg simpelthen ikke."
"Lad os vente, til vi kan gå ned i vandet, ikke hoppe."
Vi ved jo ikke, hvad der er nedenunder.
Så vi ventede meget længe.
Til sidst kom en redningsbåd tilbage.
Den lagde til meget tæt på skibet, og vi gik tørskoede om bord.
Pas på, pas på!
Giv nu plads!
Det var omkring midnat.
Pludselig ændrede skibets hældning sig dramatisk.
Så vi sprang om bord i båden.
Det var både mig og Salvatore og kaptajn Schettino.
Vi befandt os på bådens tag. Jeg bemærkede, at kaptajnen var der.
Snart var dæk 3 også under vand.
Vi kunne ikke komme om bord fra den side.
Alle, der måtte have befundet sig på dækket, var røget i vandet.
Og med de understrømme og strømhvirvler, der kan opstå -
- var chancen for at overleve fifty-fifty.
Mit overlevelsesinstinkt sagde mig, at jeg skulle hoppe over i båden.
Jeg var meget heldig.
Da jeg trådte ud på dæk 4 i venstre side -
- begyndte skibet at kæntre.
Den var tredje gang, og det var meget dramatisk -
- for nu kom dækket under vand på hele den ene side.
Lyden af vandet var forfærdelig.
Det kom med en utrolig styrke.
Frygten påvirkede os alle.
Vi var næsten ovre på den anden side -
- og så gav det et voldsomt ryk i skibet.
Så kom vandet imod os, som en gigantisk oversvømmelse.
Panikken bredte sig. "Tilbage!"
Vi holdt to gamle damer i hånden. Vi skubbede og trak, men forgæves.
Jeg gled, Marcel gled. Til sidst sad vi fast ved elevatorerne.
Og i det øjeblik, da jeg var i vand til livet -
- gik elevatordørene op.
Altså, de sprængtes.
Der lød et kort, voldsomt skrig fra en af de to kvinder.
Og så var de væk.
Kvinderne havde ikke en chance.
Alle nær os, som ikke holdt fast, blev skyllet væk.
Jeg troede, at vi var de eneste overlevende.
Jeg stod med en kvinde, der holdt mig tæt og sagde:
"Jeg vil ikke dø."
Jeg sagde: "Du dør ikke. Du har redningsvest på."
"Så er dit hoved altid over vandet. Du skal ikke være bange."
Men i elevatorskakten ...
Der gik den ikke.
Vi vidste ikke, hvad der ville ske.
Vi kunne ikke komme om på den anden side -
- og på vores side steg vandet mere og mere.
Vi begyndte at gå i panik.
Det virkede som en helt håbløs situation -
- som man ikke kommer ud af.
På et tidspunkt holdt skibet op med at bevæge sig -
- og ved et utroligt held kom fuldmånen frem bag skyerne.
Der må have været 100 mennesker på broen.
Der var et utroligt syn.
Der var familier med børn.
Alle ville om bord.
Jeg sagde: "I opfører jer som dyr. "Kvinder og børn først."
Så hørte jeg en stemme bag mig.
I modsætning til min egen var den rolig:
"Tal ikke sådan til dem. De er jo bare bange."
Jeg vender mig og ser en herre på omkring de 60.
Lidt overvægtig, med skæg, store øjne og et stort smil.
Jeg gik i panik.
Når panikken rammer, forsvinder fornuften.
Det lærer man også.
Det var det samme for kaptajnen. Han mistede kontrollen.
Man ved aldrig, hvordan folk reagerer på panik -
- selv ikke når vedkommende er kaptajn.
Også han gik i panikfælden.
Jeg hedder Roberto Galli.
I 2012 var jeg chef for det lokale politi på Giglio.
Det var mig, der fandt Francesco Schettino -
- på natten for skibbruddet.
Vi nåede klipperne foran Costa Concordia.
Folk var sprunget i havet. Nogle var sårede.
Der var endda en handicappet.
De samledes for at få varmen -
- for selvom det var en dejlig aften, var det trods alt den 13. januar.
Jeg fandt fem-seks personer på en sti.
En af dem præsenterede sig som en af skibets officerer.
Længere henne talte kaptajn Schettino i telefon.
Jeg præsenterede mig for ham og sagde:
"Jeg kan sejle Dem ned til havnen og føre Dem tilbage til skibet."
Han virkede ikke våd, så han var altså ikke faldet i vandet.
De andre officerer var derimod dyngvåde.
Men kaptajnen sagde: "Jeg må blive her."
"Jeg må koordinere evakueringen fra skibet."
Jeg blev forvirret og sagde: "De kan ikke koordinere herfra."
Et par officerer forsøgte at overtale ham til at gå derud igen -
- men han holdt på sit, og jeg kunne ikke få ham til at ændre mening.
Hallo? Det er De Falco fra Livorno. Er det kaptajnen?
Godaften, kaptajn De Falco.
Hør her, Schettino. Folk er fanget om bord.
Sejl hen under boven på styrbord side.
Jeg tror ikke, at kaptajnen endnu havde fattet -
- hvad der var sket.
Han havde stadig ikke forstået omfanget -
- af den kolossale tragedie, der var sket.
Jeg skal koordinere redningsaktionen.
Hvad koordinerer De?
Det, at han sagde, at han skulle koordinere redningsaktionen -
- når man tydeligvis intet kunne gøre derfra -
- vidner om hans sindstilstand.
Det var faktisk der, den berømte samtale fandt sted -
- med kaptajn De Falco.
- Kom så om bord, for fanden! - Hr. kaptajn...
Nej, nu kommer De om bord. Gå så om bord!
- Okay, det gør jeg så. - Og det skal være nu!
Ifølge Schettino var han ude fra klipperne i kontakt -
- med havnekaptajnen og de ansvarlige myndigheder.
Han koordinerede redningsarbejdet.
Han foreslog, hvilken side de skulle nærme sig fra -
- og sagde, hvor de overlevende var.
Og så nævnte han -
- at han havde set en båd med en lanterne.
Han gav tegn og spurgte, om de kunne sejle ham ud til skibet.
Jeg hedder Massimo Bancala.
Den aften befandt jeg mig om bord på motorskibet Aegilium.
Vi samlede 80 overlevende op fra redningsbådene.
Jeg blev senere sendt ud med redningsbåden -
- for at se, om der var overlevende i vandet -
- og hjælpe folk, der kæmpede på skibets højre side.
Da vi ankom, under styrbord side -
- så vi to personer, der signalerede til os med lamper.
Vi sejlede derhen.
En af dem var kaptajn Schettino.
Han gik ned i båden, og de nærmede sig skibet -
- men så begyndte båden at tage vand ind.
Sømændene blev beordret tilbage til havnen -
- i stedet for at ledsage Schettino.
Der var søgang.
De mange både, der sejlede frem og tilbage, skabte flere bølger.
Vi tog vand ind to gange, så vi risikerede at synke.
Jeg tror ikke, han kunne komme op igen -
- for stigen i venstre side var fuld af passagerer på vej ned.
Det ville have været svært at klatre op igen.
Kaptajnen var meget stille.
Han havde det dårligt med det, der var sket.
Han var nok frustreret, fordi han ikke kunne komme tilbage på skibet.
Schettino stak ikke af.
Han var ikke "kaptajn Kujon", som forlod skibet.
Han ville være blevet den sidste, der gik fra borde -
- et øjeblik før den sikre død.
Han prøvede også at komme tilbage, men det lykkedes ikke.
Det var umuligt.
Alle siger, at vi anklagere var meget strenge ved ham.
Men vi undersøgte det hele særdeles grundigt.
Ingen andre end Schettino kunne have ansvaret -
- for det, der skete.
Vi var de eneste, der havde åbent den aften.
Vi havde allerede to gæster, der var gået i seng.
Jeg hedder Paolo Fanciulli. Jeg ejer Hotel Bahamas.
Den aften bød vi hundredvis af overlevende velkommen.
Den sidste var kaptajn Schettino.
Da jeg så skibet synke, løb jeg hen på hotellet.
Jeg tændte for varmen og lyset og gjorde værelserne klar.
Så kom der en masse mennesker klædt i orange.
De havde stadig redningsveste på, og ingen ville tage dem af.
Det var ikke specielt koldt, men vi var alle letpåklædte -
- fordi vi kom fra et varmt skib.
Der var folk overalt.
Jeg har en kirke fuld af folk med redningsveste på.
Kirken var fuld af børn i badetøj, folk uden sko ...
Ingen havde noget med.
De trængtes på værelserne, en 30-40 stykker ad gangen.
De sad som sardiner i dåse.
Jeg kunne ikke tilbyde dem mere, men de blev ved med at komme.
Et hotel, et apotek ...
De lokale delte jakker og tøj ud. De var vidunderlige.
Vi gav dem alt, hvad vi havde. Drikkevarer ...
Det, vi havde, slap op på få minutter.
Vi prøvede at give dem tæpper, men havde ikke nok.
De tog gardinerne ned og svøbte sig i dem.
De tog, hvad de kunne finde.
Der var ikke mange tæpper. Da vi ankom, var de allerede taget.
Man følte sig jo heldig -
- for der var stadig folk, der ikke var kommet fra borde.
Nogle sagde, at der også var nogle døde.
Til sidst holder man jo op med at tænke på sig selv, ikke?
Vi var på hver sin side.
Så kiggede vi igen, og så sagde vi: "Nu må hver især klare sig selv."
Vi blev overvældet af magtesløshed og dødsangst.
Det medvirkede til, at vi holdt op med at interessere os for andre -
- for hvis vi skulle væk derfra, måtte vi forsøge på egen hånd.
Det er virkelig brutalt.
Til sidst strømmede vandet ind.
Først gik vandet os til knæene, så til taljen, og det steg fortsat.
Der var 10-20 cm luft over mig. Jeg prøvede at blive i luftlommen.
Så tænkte jeg:
"Hold vejret og se, hvor det fører dig hen."
Det lykkedes mig at få fat i gelænderet -
- og så hev jeg mig, meter for meter ...
... hen ad gangen.
Man er helt ødelagt efter 3-4 meter. Det føles som uendelig lang tid.
På et tidspunkt kom jeg i retning af dækket -
- så dykkede jeg og blev skyllet ind i restauranten.
Der kunne jeg holde fast i noget -
- og klatre op, så jeg i det mindste var på det tørre.
Jeg holdt godt fast i strukturen.
Og så klatrede jeg op trin for trin.
Jeg kom ud på ydersiden af skroget.
Og hvis jeg skal være ærlig ...
Jeg hørte alle de her lyde og mærkede skibets bevægelser -
- og frygtede hele tiden, at Costa Concordia ville synke helt.
Jeg forestillede mig slet ikke at blive reddet eller noget.
Jeg råbte om hjælp igen og igen.
På et tidspunkt hørte jeg en stemme:
"Hey, kom herover. Her er en udgang."
Jeg så to personer og svømmede i den retning.
Jeg brugte mine sidste kræfter på at komme op af vandet.
Så kravlede vi op ad en skakt -
- og pludselig kunne vi se op mod himlen.
Men man kunne ikke komme højere op.
Pludselig kiggede nogen ned gennem hullet.
Vi hørte folk råbe på hjælp nede fra det sted, hvor vandet var strømmet.
Jeg begyndte straks at lede efter et reb.
Langsomt, men sikkert fik vi trukket ni personer ud af korridoren.
Det var meget anstrengende.
Jeg hjalp den sidste unge mand op.
Han sagde, han havde set ligene af et barn og en voksen i restauranten.
Og så begyndte vi alle at tale om tragedien.
"Hvem ved, hvor mange der var?"
Jeg kravlede langs det ydre skrog -
- og så jeg, at der var en rebstige.
Så klatrede vi en ad gangen ned ad rebstigen -
- og over i en lille båd, der tilhørte kystvagten.
Nu så jeg, at der var lys derovre. Der lå en ø.
Jeg troede ikke mine egne øjne. Det var ingen, der havde fortalt os.
Vi hjalp hundredvis af mennesker ned ad stigen -
- mens kystvagten samlede folk op fra havet.
Det var svært at få alle til at klatre ned.
Først og fremmest fordi det var glat og vådt -
- for det andet, fordi kun en ad gangen kunne klatre langsomt ned -
- for hvis man gled, var der et frit fald på 40-50 meter.
Jeg hjalp folk ned og beroligede dem.
De var bange, så det var ikke nemt.
Jeg ankom til øen kl. halv fem.
Det første jeg så, var et hav af redningsveste.
Alle redningsbådene lå i havnen.
Min største bekymring var, om Matthias havde overlevet.
Der var en uudtalt frygt i alles ansigter.
Man vidste, at nogen ikke havde overlevet.
Det følte jeg selvfølgelig også, så jeg blev ved at lede.
Så så jeg ham stå på molen.
Jeg var så glad, at mine knæ gav efter under mig.
Jeg brød helt sammen.
Jeg satte mig ned, indtil vi lagde til.
Jeg steg ud af kystvagtens båd.
Jeg tror aldrig, jeg har grædt så meget før.
Ja, det påvirkede mig meget.
Og bagefter, når man tænker på det, der skete -
- og alt det, der kunne være sket ...
Ja ... Jeg var så glad for -
- at vi begge slap så billigt. At vi var så heldige.
Andre var ikke så heldige.
Mellem kl. 8 og 9 gik alle ud.
Da alle var gået, kom kaptajn Schettino.
Han spurgte, om han måtte få en kop kaffe med masser af sukker.
Jeg kunne se, at han var oprevet.
Han så meget træt og nedslået ud.
Man kunne se skibet her fra terrassen -
- og han sagde: "Den klippe var ikke afmærket."
Det virkede, som om han forsøgte at tilgive sig selv.
Det var ubehageligt, for jeg indså -
- at han var tæt på et nervesammenbrud.
Men samtidig virkede han selvsikker -
- da han fortalte mig, at klippen ikke var afmærket.
Som om det var klippens skyld.
Ved første øjekast virkede Schettino temmelig arrogant.
Ret selvglad, vil jeg sige.
Jeg havde næsten ondt af ham.
Men ... Hans skyld var så åbenlys -
- at jeg ikke forstår, hvordan han kunne skjule sig -
- bag alle de andre scenarier, han påstod, var mulige.
Schettino gjorde alt for at slippe ud af det.
Francesco Schettino blev offer for en hensynsløs mediekampagne -
- som straks viste ham frem for verden -
- som en fej og inkompetent kaptajn -
- der efter at have sænket sit skib -
- forlod besætning og passagerer -
- uden at opfylde den rolle, han var forpligtet til af loven.
Dommerne var dygtige -
- men efter min mening var de blevet påvirket -
- af det, der lige fra den første dag var billedet af en syndebuk -
- malet af pressen verden over.
... og han idømmes en dom på 16 års fængsel -
- samt betaling af sagens omkostninger.
Jeg husker tydeligt -
- at vi rejste tiltalte mod 12-13 personer.
Alle undtagen Schettino indgik forlig eller accepterede en lynprocedure.
Hvis han havde gjort det -
- kunne han have fået straffen reduceret med en tredjedel.
Jeg forstår ikke, hvorfor han ville igennem en retssag.
Måske troede han, at han ville blive frikendt.
Han indrømmede aldrig noget.
Lige til det sidste fastholdt han, at han aldrig forlod skibet.
Vi indklagede sagen for den europæiske domstol -
- under henvisning til den indflydelse -
- medierne havde haft på hele begivenhedsrækken.
Vi bad Den europæiske domstol om at se på -
- om det var, som vi frygtede.
At kampagnen mod ham i medierne havde været så stærk -
- at det var det, alle baserede deres opfattelse af sagen på.
Det er sandt, at de overlevende bærer rundt på noget.
Vi siger stadig: "Der er gået ti år.
"Hvad har vi gjort siden da?"
For vi kunne jo være døde den dag, ikke?
I de efterfølgende år har jeg forsøgt at bruge det, der skete -
- til at forbedre mig og bedre forstå andre mennesker.
Mit livs værste oplevelse hjalp mig med at vokse.
Når jeg hører helikopterblade, kommer jeg til at tænke på det.
Og klirrende tallerkener. Det er ligesom blevet siddende i mig.
Jeg bliver ikke forskrækket mere, men jeg forbinder det med katastrofen.
Det første halvandet år var hårdt.
Jeg havde i forvejen et svækket immunsystem.
Det var også psykisk hårdt.
Men nu er der gået ti år, og jeg har fået sat det i perspektiv.
Især de to kvinder, der satte deres lid til os -
- og ikke klarede det.
Det er en forfærdelig følelse.
Vi gjorde virkelig vores bedste.
Vi var sammen med dem i næsten to timer -
- mens vi gik skridt for skridt gik gennem skibet.
Vi muntrede dem op og underholdt dem.
Vi kunne ikke gøre andet.
Men alligevel føles det, som om man har fejlet og svigtet dem.
Tragedier indtræffer.
Dette var en stor tragedie.
Men der er altid noget spirituelt, der kan hjælpe -
- alle disse uheldige mennesker, herunder også mig.
Havde vinden været anderledes -
- kunne skibet være endt langt fra øen -
- og så var det sunket helt.
Var det sket, havde vi talt de overlevende, ikke ofrene.
Costa Cruises har ikke ønsket at stille op til et interview.
I en skriftlig erklæring har firmaet udtrykt sin sympati med ofrene.
Man ønsker ikke at kommentere de igangværende juridiske processer.
Efter katastrofen har International Association of Cruise Lines -
- lavet sikkerhedsprocedurer, der er strengere end de internationale.
Procedurerne om bord skal også være blevet ændret -
- herunder officerernes ret til at gøre indsigelser.
Til minde om de 32 ofre for Costa Concordia-skibbruddet 13.1.2012.
Tekster: Neel Rocco Iyuno-SDI Group