Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно...
...мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Я ніколи не розглядав можливості поїхати в Токіо.
У мене є побоювання.
Культурні прірви, які я так і не здолав.
Кухня занадто екзотична, щоб нею насолоджуватися.
Перетягування мовного канату, в якому я ніколи не виграю.
А слово «жвавий» набуває тут нового значення.
ТОКІО
Мій син Деніел бував тут багато разів. Він у захваті від цієї країни.
Він весь час казав: «Тобі треба в Японію.
Коли приїдеш, тобі там сподобається».
Тому ми тут - як він і наказав.
Та ми з сином зроблені з різного тіста.
Він безтурботний космополіт, а я - обережний консерватор.
Мені важко знайти собі місце практично скрізь.
Тому найбільше у світі місто особливо приголомшує мене.
Треба, щоб мене підвіз той, хто допоможе в ньому зорієнтуватися.
На жаль, я створений для комфорту, а не для швидкості,
тому зараз побачимо, як воно буде.
- Вітаю, Юджине. Коннічіва. - Коннічіва.
- Кидайте речі в багажник. - Авжеж.
- І супровід з вами. - Це моя команда.
Показувати мені столицю Японії
буде гід, який проїхав пів світу і облаштував свій дім у цьому місті.
Так, тут низькувато.
- Вибачте. - Це машина не для старих.
- Японський розмір. - Майже вліз.
- Юджин.
- Албо. - Готові?
Так. Краще готовим я вже не буду.
Я відвезу вас у готель.
Іноді я буду газувати.
Коли він казав «газувати», їй-богу, він не жартував.
- Ну як вам? - Страшно. Це було страшно.
Колись тут було рибальське село, а тепер населення Токіо - 40 мільйонів.
Як населення Канади, тільки на 0,02% її території.
- До речі, я теж з Торонто... - Ви з Торонто?
Коли ви переїхали в Токіо й чому?
Я закохався у світ, який здавався мені іншим.
Албо такий не один.
Кожен десятий житель Токіо у віці 20-30 років народився за кордоном.
І чим саме це місто вам так подобається?
У дитинстві я любив аніме, японські фільми й телешоу.
Найточніше було б сказати,
що я ностальгував за містом, у якому ніколи не бував.
Тому коли я приїхав сюди й побачив усе на власні очі,
то ніби буквально опинився у відеогрі.
Якщо чесно, я й тепер почуваюся, ніби у відеогрі.
Мільйони людей, які обрали це місто домом, мабуть, щось зрозуміли.
Мені цікаво дізнатися, що ж воно таке.
Це такий собі центр життя великого міста в Токіо.
Ого. Який розмах. Гляньте, скільки людей.
Це дуже кльовий спосіб в'їхати в начебто дуже кльове місто.
- Повертаємо сюди. Приїхали. - Було нічогенько.
Ого.
- Хотілося б її трохи підняти. - Лише для вас.
Дуже вам дякую. Було чудово.
Наступні кілька днів
я житиму в готелі «Хошіноя», за фасадом з декоративною металевою решіткою.
Це суміш розкоші, високих технологій і традиційної японської простоти -
усе, як і в самому місті.
- Вітаю. - Вітаємо в готелі «Хошіноя Токіо».
- Дякую вам. - Будь ласка, роззуйтеся. Так.
Добре, що я не в ботфортах на шнурках.
Я розумію, що така традиція, але без взуття
я трохи переживаю за стан своїх шкарпеток.
- Добрий вечір. - Вітаю.
Мене звати Юка, я з радістю покажу вам номер.
Так, показуйте.
Цей готель - сучасний рьокан,
традиційний японський заїжджий двір. Їхній розквіт був 400 років тому.
М-Р. ЮДЖИН ЛЕВІ ВІТАЄМО В «ХОШІНОЯ»!
У номері японські ширми-шодзі, а на підлозі - татамі.
Дуже гарно. Я помітив, що ліжко ніби розкладено прямо на підлозі.
- Вигляд у вас трохи наляканий. - Не скажу, що це проблема для людини
мого віку.
Та доведеться позвиватися,
так би мовити, щоб устати з ліжка.
Тут ванна кімната.
Японці люблять приймати ванну.
Тут - туалет.
У мене тут маленький приятель.
Що ж, Юко, дякую за екскурсію.
- Надіюся, вам у нас сподобається. - Не сумніваюся.
Та спершу я приділю час знайомству з цим туалетом.
Усе трохи складно.
Я не довіряю туалету, якщо він уміє більше, ніж я.
Тут написано «тиск». Страшнувато.
Не ясно, чи буде тебе штовхати вгору, чи засмоктувати вниз.
Є кнопка з підписом «позиція».
Не знаю, чи сварять тут за те, що ти не в тій позиції.
Може, ну, знаєте, лунатиме штрафна сирена.
Думаю, в Токіо є нове й старе.
У номері відчувається якийсь дзен. Це дуже приємно.
На вікнах традиційні японські штори,
а водночас у туалеті - унітаз-робот.
Мабуть, саме такі поєднання й траплятимуться мені в Японії.
А зараз мені треба знову зустрітися з Албо.
Це бар, який називається «Хошіґумі».
Він запросив мене в Санкаку Чітай,
один з небагатьох районів Токіо, який ще не перебудували.
Тепер він старий і трохи хирлявий.
Знайоме відчуття.
Тут цілий провулок такий. Не знаю, що написано на вивісках.
І не зовсім розумію, де ми.
Юджине, ви добралися.
Це мій друг Маса.
- Радий познайомитися. - Вітаю. Дуже приємно.
Це мій друг, він японець. Вип'ємо чогось для початку?
Він п'є японське крафтове пиво. Я п'ю віскі з тоніком.
З вами буде небезпечно.
- Я вип'ю японського пива. - Добре.
Отакі бари в цьому районі.
Дуже модні, публіка молода. Ну, і я тепер з ними.
Так. Аріґато.
- Яка у вас гарна японська. - Так.
Коли ми п'ємо пиво, то завжди кажемо: «Канпай».
- «Канпай» означає «будьмо». - Канпай.
- Канпай - Так.
Канпай. Дзень-дзень.
- Масо, а чим ви займаєтеся? - Працюю в офісі.
Японською це «сараріман»...
- Ясно. - ...буквально «людина на зарплаті».
Я чув, що ви працюєте так багато, що це аж ненормально.
Для більшості японців складова їхньої ідентичності -
місце, де вони працюють.
- А колеги - це їхнє плем'я. - Ясно.
І після роботи треба йти випити з ними.
Іноді пити треба аж до ранку.
Та перестаньте!
Треба йти зі своїм босом у бар і цілу ніч пиячити?
- Так. - Часто ходять.
Багатьом людям буває тут важко знайти баланс між роботою і життям.
Якісоба готова.
Налітайте, друзі.
Коли їсте локшину, треба робити отак.
- Треба сьорбати. - Сьорбати їжу?
Таким чином по локшині піднімаються всі смаки.
А ще так ви показуєте кухарю, що страва вам дуже смакує.
Замість того, щоб казати: «Даруйте, це дуже смачно», -
- ви пояснюєте це звуком... - Того, як ви їсте.
Сьорбанням.
До цього я так одразу не звикну.
Йому дуже смакує.
У вас добре виходить.
Я спробував. Це не так і просто.
Здається, якщо всмоктувати локшину, то я вдавлюсь і задихнуся.
Яка прикра смерть - від сьорбання локшини.
Такого ніхто не захоче у своїй епітафії.
У вас добре виходить.
Мені подобається у цій кафешці.
Я тут живу вже 12 років. Але й досі почуваюсь, як ви сьогодні.
Є стільки маленьких цікавих нюансів життя в Японії.
Щодня ти ніби знімаєш з цибулини шар за шаром.
Таке я люблю.
- Канпай. - Канпай.
Вітаємо в Японії, Юджине.
Сто п'ятдесят чотири роки тому столицею Японії було Кіото,
а потім імператор вирішив перенести її в місто Едо,
змінивши його назву на Токіо, що означає «східна столиця».
Якщо місто влаштувало імператора, то й мене влаштовує.
Мені було дуже зручно спати на футоні.
На те, щоб устати з ліжка, пішло хвилин десять,
але фізичні вправи, мабуть, мені не зайві, тому це добре.
Мені кортить дослідити місто.
Хочеться повернутися додому й сказати синові, Деніелу:
«З усім, що ти розповідав мені про Токіо, я цілком погоджуюся.
Таке місто, що просто очманіти. Мені сподобалося все те, що й тобі».
Оскільки воно постійно змінюється,
Токіо називають містом без пам'яті.
Це цитата якоїсь людини, чиє ім'я я не можу згадати.
Ого. Вражаючий інтер'єр.
Для мене оце - стара Японія.
Тут найбільше у світі людей їздять на роботу з передмість,
а тому не дивно, що саме в Токіо розташована найзавантаженіша станція.
Тому в країні, яка дала нам швидкісний потяг
і перше електричне авто масового виробництва,
готель надав мені дещо неочікуваний засіб пересування.
- Добрий день. - Вітаю.
- Як справи? Юджин. - Так. Юджин, дуже приємно.
- Я Кей. - Кей.
- Ваша машина чекає. - Гляньте.
Я здивований, що рикші - це й досі життєздатний транспорт
у такому сучасному місті, як Токіо.
Так. Тепер їх використовують лише для екскурсійних поїздок.
- Вам цікава така робота? - Так, вона дуже цікава.
- А то я почуваюся трохи винним. - Не треба.
- Я народжений бігати. - Як чудово.
«Я народжений бігати». А я народжений сидіти.
- Так. Тоді... Так, авжеж. - Ну що, спробуємо?
Будь ласка... Обережно.
Надіюся, він швидко бігає,
бо сьогодні спекотно, тому бриз був би якраз доречний.
Застібну пасок, так буде безпечніше.
Ви так швидко бігаєте?
Прошу вас, вмощуйтеся зручніше.
Раз, два, три.
А тепер рушаємо.
- Поки що все добре. - Дякую, містере Леві.
І давно ви цим займаєтеся, Кей?
Уже пішов 19-й рік.
А скільки годин тривала найдовша пробіжка?
- Мабуть, вісім. - Вісім годин?
Куди ви бігли? У Кіото?
Ні.
Чим вам подобається це місто?
Ну, тут стільки всього можна робити.
У Токіо.
Тут є дивне, є шалені субкультури. І все разом співіснує.
А буває так, що вам небезпечно працювати?
Так, бо ми бігаємо поряд з отакими великими машинами.
Ага.
Дуже важливо, щоб вам було безпечно працювати,
бо сам я шлях назад до готелю не знайду.
Я зручно вмостився, а уродженець Токіо Кей працює ногами
й везе мене в Асакусу, старий, популярний серед туристів район міста.
АСАКУСА, ВУЛ. НАКАМІСЕ
- Час летить. Так. - І справді. Неймовірно.
- Аріґато. - Думаю, це -
ідеальний спосіб пересуватися по місту.
- Аріґато. - Дякую.
Думаю, прудкішої за нього людини я не зустрічав.
Здуріти, як круто.
Як для знайомства з містом, це було унікально.
Але я ж не можу розраховувати, що мене буквально скрізь носитимуть,
тому пора походити ногами.
Я помітив, що на вулицях дуже тихо.
Не чути, щоб хтось кричав,
машини не сигналять.
Для такого великого міста це незвично.
Щоб відкрити для себе принади Асакуси,
я домовився зустрітися з гідом.
Але сумніваюся, що зустріну ще когось настільки ж колоритного, як Кей.
- Вітаю. - Коннічіва.
Можливо, я помилився.
Мене звати Кібер Зайченя.
- То називати вас Кібер чи... - Називайте Кібер Зайченям.
- Кібер Зайченя. - Так.
У Кібер Зайченяти репутація така ж унікальна, як і ім'я.
Вона веде влоґ про культуру й потрапила в перелік «30 до 30» від «Форбз Азія».
Я роблю багато відео й контенту
про пошук спільних точок між Сходом і Заходом.
Можна сказати, що я пояснюю глядачам неписані правила японської культури.
- Ви коли-небудь куштували мочі? - Мочі?
Мочі - традиційні японські солодощі. Беріть.
- Великий кусень. - Треба було одразу казати.
Отже. Є таке неписане правило,
що не можна йти й одночасно їсти...
Прекрасне неписане правило. Варто було б зробити його писаним.
- Ходімо? - Так.
Чотириста років тому
ця частина міста була жвавим районом розваг.
Тому ви дуже доречно сюди приїхали. Це як Лос-Анджелес, японський Голлівуд.
Тепер люди часто відвідують цей район у кімоно,
щоб відчути зв'язок з японськими традиціями.
Якщо чесно, здається, я вдягнений занадто просто.
Ми підемо в храм Сенсо-дзі,
найстаріший храм у Токіо.
Ми ходимо сюди молитися, вшановувати бога й наших пращурів.
І витягаємо передбачення на майбутнє.
Я не люблю передбачень майбутнього.
Кому хочеться знати, що станеться?
Не хочеться щоранку прокидатися з думкою про свою кончину.
- Ваш номер - 78. - Сімдесят вісім. Оцей?
Номер 78. Найбільша, прекрасна удача.
Ви витягли найкращий номер.
Слухайте, це не постановка.
Ніякого обману.
Витяг найбільшу, найпрекраснішу.
- Та насправді... - Що?
...є таке неписане правило, що витягти найбільший номер -
насправді дуже погано.
Нащо таке казати?
Нащо казати, що це дуже погано, коли я був такий щасливий,
бо витяг найвищу, найпрекраснішу удачу?
Бо життя - це злети й падіння.
Іноді хочеться, щоб воно було просто нормальне,
- без злетів і падінь після них. - Так.
Можете лишити або викинути.
- Лишу собі... - Авжеж.
...і буду перечитувати, бо передбачення прекрасне.
Ви дуже везучий, Юджин.
Я теж так думаю.
Ясно, що передбачення про надзвичайно велику невдачу
мене стривожило.
Я вас не здивую, сказавши, що мій мозок завжди готується до катастрофи.
Тому вгадайте, куди рухаються мої думки в місті, де часто бувають катаклізми.
Років 15-20 тому я був у Лос-Анджелесі під час землетрусу.
Було таке плавне хитання:
я прокинувся і відчув, що все, ну, робить отак.
Здається, тут землетруси більшої сили. Я знаю, що тут вони стаються частіше.
Я сказав «частіше», але це ще м'яко сказано.
Я зараз у сейсмічно найактивнішій зоні на Землі.
Чому я тут?
Чи може щось статися прямо зараз? Не знаю.
Величезне населення Токіо живе там, де сходяться три тектонічні плити,
а це означає землетруси.
А ще ця зона надзвичайно схильна до повеней і тайфунів.
Сподіваюся, з Юджином усе буде добре. А то може бути досить серйозно.
Що значить бути справжнім токійцем? Зараз я дізнаюся.
Я неохоче вирішив прийняти незвичне запрошення Албо й Маси.
Якщо чесно, я не впевнений, чи можна їм довіряти.
- Гей, джентльмени. - Гей.
Коннічіва.
Це «Центр навчання безпеки життєдіяльності "Хондзьо"».
Тут школярів учать про стихійні лиха.
Якщо таке підходить школярам, то й мені теж.
Юджине, це Тамора-сан.
Тут ви відчуєте сильні вітри -
такі, як бувають під час справжнього тайфуну.
Ясно.
Очевидно, що Тамора-сан дізнався, звідки дме вітер:
що про землетруси я вже обізнаний.
І тому зі мною він проходить одразу другий розділ
підручника про виживання під час стихійних лих - «Тайфуни».
А ще дуже-дуже сильну зливу.
Ясно. Це не зовсім те, що я очікував.
СИЛА ДОЩУ Й ВІТРУ
Я ніколи не йду з дому, не перевіривши прогнозу погоди,
але тут, виявляється, треба бути готовим до всього.
Ще й чоботи до цього.
На щастя, мені дають усе те захисне спорядження,
якого я не мав би під час справжнього тайфуну.
- Масо. - Що?
Ви таке вже робили?
Ще як був дуже малий.
Добре. Ну, він же вижив.
Чудово.
Добре.
Отак.
Ще не бачив, щоб людина так насолоджувалася катаклізмами.
Що ж. Ходімо.
Виявляється, я мав рацію, що Албо й Масі не можна довіряти.
Та тільки Тамора-сан не дочекається, щоб мене змило водою геть.
- Готові? - Готовий.
Чому він так радіє?
- Готові? - Дивимося вниз.
І щосили тримаємося.
Ви відчуєте вітер, що дме зі швидкістю 30 метрів на секунду,
і зливу, що ллє зі швидкістю 50 мілілітрів на годину.
Три, два, один, почали!
Юджин: А тут не жартують.
Юджин: Масо, як ви там?
Маса: Я вас не чую, Юджине.
Було таке, що я знімався без дублера. Усі це знають.
Круз, Леві - відомі тим, що самі виконують свої трюки.
Отакі відчуття під час тайфуну?
Я міг би легко привести каскадера, вдягти його в оце.
Ніхто б і не дізнався. Він був би в окулярах.
Так.
- Щасливий далі нікуди. - Ага.
Але я сам знявся в цій сцені. Тому я й працюю.
Вітер і дощ були сильніші, ніж я очікував.
Якщо нема за що триматися,
сайонара, розумієте?
На жаль, поруч не завжди буде
усміхнений Тамора-сан, який казатиме, що робити.
Чудово.
Токіо - величезне місто, де живе надзвичайно багато людей,
і тут стаються стихійні лиха.
Людям багато всього загрожує,
але попри це серед населення панує якийсь спокій.
Коли на них усе це насувається, вони справляються отак.
Це просто... це вражає.
Зустрівшись віч-на-віч з тайфуном, я знов з Кібер Зайченям - іду вечеряти.
Будемо відпочивати, ласувати смачним і не думати про катаклізми.
Людей стає дедалі більше.
Токіо - справжня повість про два міста,
захопливе злиття традицій і високих технологій.
Після занурення в минуле мені кортить дослідити його модерністське теперішнє.
Тут приблизно 12 поверхів відеовивісок.
Ви коли-небудь таке бачили?
Здається, таких запаморочливих прогулянок на вечерю
у моєму житті ще не було.
Столиця Японії - рай для гурманів:
з усіх міст світу тут найбільше ресторанів, відзначених зірками Мішлен.
У ресторані «Саґая»
мені пообіцяли ідеальне поєднання технологій, їжі й мистецтва.
Коннічіва. Рада знову вас бачити.
- Кібер Зайченя, о боже. - Що думаєте?
Я ще ніколи не бачив нічого подібного.
Разом з нами вечерятимуть...
- Еріка. - Еріка.
І Кріс.
Люди приходять у цей ресторан
- і вечеряють з тими... - З незнайомцями.
...хто теж сюди прийшов.
Мені надзвичайно приємно з вами познайомитися.
Буде цікаво.
У токійських ресторанах спільні вечері
стають дедалі популярніші.
Вітаю, Юджине. Рада познайомитися.
Не можу навіть уявити, як вони до цього додумалися.
На щастя, Сака, одна із засновників,
пояснить усе в подробицях.
...«Іпомея» - це особлива кімната,
де пройде ваша мультисенсорна вечеря в одній з наших художніх робіт.
Оце так задум. А що за ним стоїть?
Коли винесуть страви,
ви побачите, що світ, який міститься всередині страви,
ніби виходить назовні й розгортається на столі,
займаючи все більше простору.
Не можу дочекатися.
Понад 92% території цього міста не мають зелених зон.
Вирішення знайшли чисто токійське:
створити симуляцію природи в приміщенні.
Дивіться, пташечка.
- Це ваша вечеря. - Якщо я її зловлю.
Ви гурман?
Я люблю їжу.
Я не захоплююся екзотичним стравами. Наприклад, не їм суші.
Ви ніколи не їли суші?
Ні.
- Через сиру рибу? - Так.
Це не моє. Зготуйте. На вогні. Добряче посмажте на грилі.
Тут я не маю однодумців. Мільярди людей їдять їх із задоволенням.
Справа в мені. Я біла ворона.
Може, пора вже наважитись і почати...
Нам щось несуть.
Це композиція з сашімі.
Вони з морського їжака.
А праворуч - японський морський вугор.
Якщо тепер роззирнетеся,
- то побачите, що по столу тече вода. - Вода.
А там, де стоять ваші тарілки, вода розступається.
Якщо чесно, мені важко сконцентруватися
на вражаючих візуальних ефектах, бо я дуже боюся образити господарів.
Можете мене не чекати.
Правда, не чекайте.
Саме сьогодні ви скуштуєте щось нове.
Якщо всі інші можуть смакувати суші,
ти, Леві, теж зможеш.
Я скуштував і було нормально.
Непогано.
Непогано?
Тепер скуштую щось інше. Зараз.
А оце смачно. Трохи соусу.
Це смачно. Це я їстиму. Гляньте.
За те, щоб пробувати нове.
Я люблю, коли на мене тиснуть.
Для мене це корисно.
А без тиску
такого зі мною просто не станеться.
Дивіться, і квіти змінюються. Ух ти.
У цій річці плаває риба.
Розквітають нові квіти.
Ух ти.
Нічого собі.
Так створюється зв'язок з іншими людьми в цьому просторі,
бо за інших обставин ви, можливо, й не стали б говорити з ними.
Здається, ніби ми давні друзі, а ми щойно познайомилися.
Так.
Це й справді неймовірно.
Від вечері у віртуальному просторі до давніх храмів -
відчуття таке, ніби це складне місто
поступово, шар за шаром
мені відкривається.
Коли я тільки приїхав, то думав, що все здаватиметься більш чужим.
Але я розумію, що мені тут комфортніше, ніж я очікував.
Я сам себе здивував своїм кулінарним авантюризмом.
У мене навіть сталася перша успішна зустріч із сирою рибою.
Але вранці мені підказали, що японці також прекрасно готують
одну страву, яка набагато краще підходить моєму приземленому смаку.
Мій син Деніел
сказав, що найсмачніший у житті сандвіч з яєчним салатом він їв
саме тут, у Токіо.
Тому я йду на полювання.
Їх начебто легко знайти, але не сьогодні.
Я знаю, що з плином часу вони приборкали машини й електроніку,
а тепер от узялися за серйозне:
за сандвіч з яєчним салатом.
Ніби обнадійливо.
АМЕРИКАНСЬКИЙ САНДВІЧ
- Лише з яєчним салатом? - Так.
Більше не дзвоніть. Ми вже маємо переможця.
Аріґато.
Дякую. Син буде дуже щасливий.
Яєчний салат я їм усе життя.
Ви навіть не уявляєте, яка це особлива мить для мене.
Щонеділі мама готувала їх на бранч.
Яка краса.
Гляньте, який великий сандвіч.
Я готую яєчні сандвічі так само,
як готувала мама,
і це єдина страва, яка мені ніколи не набридає.
Ого, смачно.
Хоч би як було смачно,
навіть я не допущу, щоб яєчний сандвіч став останнім, що я скуштую в Токіо.
Це ніби вулиця ресторанів. Схоже, тут багато всяких кафешок.
ЧАНКО ЕДОСАВА
Що ж, я знов полюю...
Ого.
...на щось більш традиційне.
Це перша згадка про сумо, яку я бачу, відколи приїхав.
ОБІДИ ЧАНКО
Не хочу поїхати з Японії,
не побачивши змагань з того спорту, який вважається тут національним.
Сумо відоме ще з 23 року до н.е.
Це квінтесенція японського мистецтва.
А знаєте, який експерт із сумо мені потрібен?
Юджин.
Ірландець.
- Добрий день. - Вітаю в дохьо для сумоїстів.
Ви, звісно ж, не японець?
Ні, я приїхав у Японію 20 років тому, закохався в цю країну,
а потім переїхав сюди жити.
Ясно.
Я живу тут і займаюся цим спортом в усіх можливих ролях уже 20 років.
Що цікаво, Джон - це ще одна людина,
яка так закохалася в це місто, що вирішила облаштувати тут свій дім.
Я дуже мало знаю про цей спорт.
Як він з'явився?
Спершу з кожного регіону країни привозили найсильнішого чемпіона,
і вони виступали перед імператором.
Переможений у першому поєдинку з сумо загинув.
Це був буквально початок не на життя, а на смерть.
Хочете подивитися бій?
Я подивлюся, здалеку. Авжеж.
Онеґайшімасу.
Які ж велетні. Велетні.
Юджине. Поєдинок починається так.
Обидва борці присідають. Плещуть у долоні.
І коли обидва готові одночасно, вони починають.
Відчувається потужність, енергія, сила цих чоловіків.
Я будь-що уникаю насильства.
Мені не подобається бути так близько до нього.
Якщо виштовхаєш опонента за ринг
або опонент торкнеться будь-якої частини поверхні рингу
чим-небудь, крім підошов ніг, він програв.
Ого.
У сумо є суддя.
Його робота, загалом - щоб бій не спинявся
і все проходило гладко.
Ну що, спробуєте?
Хто, я спробую? Авжеж. Так.
Вам треба знати три слова.
Перше - «матта наші».
Матта наші.
«Матта наші» означає, що час сплив і треба починати.
Хаккейой! Хаккейой! Не зупиняйтеся. Продовжуйте. Хаккейой!
Так кажуть, коли нема реальної боротьби, коли бій уповільнюється.
Йой, хаккейой!
А слово, яке ви чуєте найчастіше - «нокотта».
Нокотта, нокотта. Нокотта.
Означає, що ви ще не вибули. Це ще не кінець.
Нокотта, нокотта.
- Матта наші. - Матта наші.
- Це перше. - Хаттеной.
- Хаккейой. - Хаккейой.
Не пам'ятаю.
А останнє яке?
- Но... - Но...
- Ноко... - Ноко...
- Нокотта. - Нокотта.
Прекрасно.
Я все повторю, перш ніж туди виходити, бо вони ж...
Думаю, вони надають мені ляпасів.
Ну що ж. Ох, це прямо-таки цікаво.
І тепер я готовий вийти на ринг.
Матта наші.
- Треба випромінювати впевненість. - Ага.
Ви людина, яка керує шоу.
Зараз я їм покажу, хто тут що.
Та вказівки режисера на цьому не закінчуються.
Джон вирішив побути зі мною справжнім Скорсезе.
У руках ви тримаєте ґунбай.
Тобто бойове віяло.
Ви вказуєте віялом на переможця
і кажете: «Шобу арі».
Шобу арі.
- Ще, ще. Більше злості. - Шобу арі.
- Трохи менше злості. - Шобу арі.
- Отак. - Тепер можете виходити.
Мені подобається.
Матта наші.
Хаккейой.
Нокотта, нокотта. Нокотта.
Хоч це й іноземна мова,
я вкладав душу в кожне слово, яке вимовляв.
Нокотта, нокотта. Нокотта.
Безсумнівно, сумоїсти розуміли, які важливі речі я казав.
Нокотта, нокотта.
Шобу арі.
- Прекрасно. - Непогано було?
- Ви ідеально впоралися. - Достатньо страшно?
Мені здалося, що борці на рингу мене поважали й боялися.
Дуже мало суддів, яким удається відвернути увагу від борців на рингу,
але якщо хтось на це й здатний, то я вірив саме у вас.
Ну, дякую, Джон.
Почути таке від вас дуже цінно.
Хаккейой.
Здається, я розумію,
чому Джон та інші закохались у Токіо.
Нокотта, нокотта. Нокотта.
Сумо - це візуальне дійство, яке спершу здається простим.
Та варто зануритись, і виявиться, що в ньому можна багато відкрити.
І з містом точно така ситуація.
Ого, це божевілля.
Здолавши аж двох борців, я востаннє йду в готель.
І Токіо кидає мені останній виклик:
перехід з одного боку вулиці на другий.
Подивіться. Це неабищо, правда ж?
Ніколи не бачив таких натовпів. Це Таймс-сквер, але вдесятеро більша.
На пішохідному переході в Шібуї, найзавантаженішому перехресті у світі,
година пік починається зі сходом сонця, а триває цілий день.
Подивлюся, що відбувається, перш ніж туди йти.
Щоразу на зелене світло на перехід виходять 3 000 пішоходів.
Я пробув тут уже кілька днів, тому впевнений:
якщо інші 2 999 пішоходів можуть, то і я зможу.
Піду за натовпом. Що ж.
Бачите, щоб хтось на когось наштовхувався? Ні.
Рух організовано якимось дивом.
Ніби переходиш вулицю з усім Торонто.
Коли я тільки приїхав, мене непокоїли три речі:
культура, мова і їжа.
Культура: прямо шикарна.
Мова: не було жодної проблеми.
Їжа: ще треба трохи звикнути, та я над цим попрацюю.
Я перейшов вулицю в Шібуї. Так гарно, що здуріти можна.
Важко добрати слова, щоб описати,
що ж такого в цьому місті, що воно тебе ніби обіймає.
Це складна країна. Тут є і нове, й старе.
Я не віддаю переваги жодній з цих двох крайнощів.
Але при цьому я знайшов шлях між тим і тим,
і мені на ньому було цілком комфортно.
Мій син Деніел сказав: «Коли з'їздиш у Токіо,
то захочеш вертатися знов і знов».
Думаю, щоб побачити всі шари, з яких складається Токіо,
я приїду сюди ще раз чи два.
Тобто син мав рацію.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька