En stor filosof har sagt: "Världen är en bok,
och de som inte reser läser bara en sida."
Jag har läst några sidor, och jag gillar inte boken.
Jag ser inte fram emot att resa av flera anledningar.
Jag gillar inte när det är kallt.
Vinterbada naken?
- Ja. - Vilken rolig inbjudan.
Och när det är för varmt trivs jag inte heller.
Jag kan inte springa så fort.
- Men jag är 75. - Behöver du hjälp?
Nej då.
Det kanske är dags att vidga horisonterna.
Herregud.
Jag har aldrig haft handen i en elefantröv förr.
På plussidan
bor jag på några otroliga hotell.
Jösses. Det här är spektakulärt.
Men jag har också gått med på att utforska utanför dem.
- Var försiktig. - Det menar du inte?
- Vackert berg. - Det är en vulkan.
En vulkan?
En värld jag har undvikit i hela mitt liv.
Herregud.
Bara att överleva vore toppen.
Det är sista gången jag dricker fem vodka med en finne.
Jag har aldrig sett mig själv resa till Tokyo.
Jag har mina tvivel.
Kulturklyftor som jag aldrig upplevt.
Mat som är för exotisk för att gilla.
En språkdragkamp som jag aldrig kan vinna.
Det ger ordet "jäktig" en helt ny innebörd.
Min son Daniel har varit här många gånger och älskar landet.
Han säger jämt: "Åk till Japan. Du kommer att gilla det."
Så vi är här på hans order.
Men jag är inte som min son.
Han är en bekymmerslös världsmedborgare, medan jag är försiktig och konventionell.
Det är svårt för mig att komma till ro nånstans.
Så världens största stad känns extra överväldigande.
Jag kommer att behöva hjälp av nån att hitta rätt.
Tyvärr är jag byggd för bekvämlighet, inte snabbhet,
så vi får se hur det går.
- Hej, Eugene. Konnichiwa. - Konnichiwa.
- Lägg väskan där bak. - Okej.
- Du tog med ditt följe. - Mitt gäng.
För att hitta i Japans huvudstad
har jag anlitat en guide som flyttat hit från andra sidan jorden.
Den är lite låg.
- Beklagar. - Ingen bil för en veteran.
- Den är i japansk storlek. - In bara.
- Eugene.
- Albo. - Redo?
Så redo som jag kan vara.
Jag ska ta dig till hotellet.
Jag kanske gasar på lite ibland.
Och han skojade inte.
- Hur kändes det? - Läskigt.
Den forna fiskebyn Tokyo har numera 40 miljoner invånare.
Lika många som Kanada, men på 0,02 % av arealen.
- Jag är faktiskt också från Toronto. - Är du det?
När flyttade du hit och varför?
Jag blev förälskad i nåt som verkade vara en annan värld.
Albo är inte ensam.
En av tio Tokyobor mellan 20 och 30 år är födda utomlands.
Vad exakt gillar du med stan?
Som liten gillade jag anime och japanska filmer och tv-serier.
Det är som att vara nostalgisk för en plats man aldrig varit till.
Att komma hit och uppleva det kändes som att vara i ett tv-spel.
Det känns faktiskt som om jag är i ett tv-spel just nu.
De miljontals människor som flyttat hit måste vara nåt på spåren.
Jag vill ta reda på vad det är.
Det här är storstadslivets nav.
Oj. Det här är stort. Vad mycket folk.
Det är ett coolt sätt att anlända till en cool stad.
- Då var vi framme. - Det där var nåt.
- Kanske vi kan höja den lite? - Bara för din skull.
Tack. Det var härligt.
De kommande dagarna
ska jag bo bakom denna utsmyckade fasad på Hotell Hoshinoya.
Det är en blandning av lyx, high-tech och japansk enkelhet -
lite som resten av staden.
- Hej. - Hej. Välkommen till Hoshinoya.
- Tack. - Var god ta av dig skorna.
Tur att jag inte har höga boots med snörning.
Jag vet att det är tradition, men min skolöshet
gör mig nervös över skicket på mina sockor.
God kväll.
- Jag heter Yuka och ska visa dig runt. - Låter bra.
Hotellet är en modern ryokan:
ett traditionellt värdshus som blomstrade för 400 år sen.
VÄLKOMMEN!
Vi har de japanska shoji-skiljeväggarna och tatami-golvet.
Vad fint. Jag märkte att sängen verkar vara på golvet.
- Du ser skräckslagen ut. - Jag menar inte att det är problematiskt
för nån i min ålder, men det kan krävas några grimaser
för att stiga upp.
Badrummet är här inne.
Japaner älskar att bada.
Här är toaletten.
Som att ha en liten kompis här.
Tack för visningen.
- Ha det så trevligt. - Det lär jag ha.
Men först måste jag vänja mig vid toan.
Lite komplicerad.
Jag litar inte på toaletter som är mångsidigare än mig.
Det står "tryck" här. Det är lite läskigt.
Trycker den en uppåt eller suger den ner en?
Och "position".
Säger den till om man sitter fel?
Börjar den låta i så fall?
Det finns både det gamla och det moderna i Tokyo.
Rummet känns väldigt zen. Jag gillar det.
Det finns japanska skärmfönster,
men samtidigt finns det ett robotdass,
och det är nog kombinationen som jag kommer att uppleva i Japan.
Men först ska jag träffa Albo igen.
En bar vid namn Hoshigumi.
Han har tagit mig till Sankaku Chitai:
ett av få områden i Tokyo som inte har byggts om.
Just nu är det lite gammalt och skrangligt.
Jag vet hur det känns.
Det känns som en gränd. Jag förstår inte skyltarna.
Jag vet inte riktigt var vi är.
Eugene! Du hittade.
Min vän Masa.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Vi kan väl börja med några drinkar?
Han dricker japansk craft beer. Jag dricker whisky och tonic.
Vi får se upp för dig.
Jag tar en japansk öl.
Det är så här utelivet ser ut här.
Väldigt poppis med ungdomarna, som jag nu är en av.
Ja. Arigatou.
Bra japanska.
När vi dricker öl säger vi alltid kanpai.
Kanpai betyder skål.
- Var jobbar du? - På kontor.
Det japanska ordet är sarariman. Vilket betyder "lönesman".
Jag har hört att ni jobbar sjukt mycket.
Japaner finner en del av sin identitet på arbetsplatsen.
Det blir deras stam.
Man måste gå på after work med dem.
Ibland måste man dricka till morgonen.
Lägg av!
Måste du dricka med chefen natten lång?
Det är vanligt.
Det är svårt att hitta balansen mellan privatliv och arbetsliv.
Yakisoban är här.
Hugg in.
Om man äter nudlar, måste man göra så här.
- Man sörplar. - Jaså?
Då får man upp smaken med nudlarna.
Man visar också för kocken att man tycker om maten.
Istället för att säga att det är gott,
- säger man det genom ljudet... - Av att man äter.
Sörplandet.
Jag måste nog vänja mig vid det.
Han gillar det.
Snyggt jobbat.
Jag försökte. Det är inte så lätt.
Det känns som att jag kommer kvävas till döds.
Vilken usel dödsorsak. Nudlar. Det är inget man vill ha i dödsrunan.
Det går ju bra.
Jag gillar det här stället.
Jag har bott här i 12 år. Jag känner fortfarande som du.
Livet i Japan har så många fascinerande nyanser.
Varje dag skalar man bort ett lager.
Låter bra.
Välkommen till Japan.
För 150 år sedan var Kyoto Japans huvudstad,
tills kejsaren flyttade till staden Edo
och döpte om den till Tokyo, vilket betyder "östlig huvudstad".
Duger det åt kejsaren, så duger det åt mig.
Jag sov väldigt gott på min futon.
Det tog mig en tio minuter att stiga upp,
men jag antar att jag behöver lite motion, så det är okej.
Jag ser fram emot att utforska staden.
Jag vill kunna åka hem och säga till min son:
"Allt du sa om Tokyo håller jag med om.
Det är en härlig stad. Allt det du gillade, gillade jag med."
Då den konstant förändras har Tokyo kallats "en stad utan minne",
vilket är ett citat av nån som jag inte minns namnet på.
Wow. Det kallar jag inredning.
Det här är det gamla Japan enligt mig.
Med världens största pendlande befolkning
är det inte konstigt att Tokyo har den mest trafikerade stationen.
För att vara landet som gav oss höghastighetståg
och den första massproducerade elbilen,
är transporten som hotellet arrangerat lite oväntad.
- Läget? - Trevligt att träffas.
Jag heter Kay.
- Din kärra är redo. - Titta bara.
Jag är förvånad över att rickshaws fortfarande används
i en så modern stad.
Numera används de bara för sightseeing.
- Tycker du att det är roligt? - Riktigt roligt.
- För jag hade lite dåligt samvete. - Ha inte det.
- Jag är född löpare. - Härligt.
"Jag är född löpare." Och jag är född sittare.
- Ska vi göra ett försök? - Javisst.
Försiktig.
Hoppas han är snabb.
Det är varmt ute. En frisk fläkt vore fint.
- Jag ska spänna fast dig. - Hur snabbt springer du egentligen?
Luta dig tillbaka och slappna av.
Ett, två, tre.
Då sätter vi igång.
- Så långt är allt väl. - Tack.
Hur länge har du gjort det här?
I 19 år.
Vad är din längsta körning?
- Kanske åtta timmar. - Åtta timmar?
- Vart sprang du? Kyoto? - Nej då.
Vad gillar du med stan?
Det finns så mycket att göra här.
Konstiga och galna kulturer som samexisterar.
Är det aldrig farligt?
Ja, för vi springer med stora bilar.
Det är viktigt att du inte gör dig illa, för jag hittar aldrig till hotellet då.
Nu lutar jag mig tillbaka och låter Kay jobba
och ta mig mot en av stadens äldsta och populäraste turistområden - Asakusa.
- Tiden flyger. - Det gör den. Otroligt.
Det här är perfekt för att ta sig runt.
Han är en av de livligaste typerna jag mött.
Så härlig.
Det var ett unikt sätt att bekanta sig med en stad.
Men jag kan inte ha andra att bära på mig, så det är dags att gå till fots.
Jag har märkt hur tyst det är på gatorna.
Man hör ingen skrika,
inga tutande bilar.
Det är konstigt för en så stor stad.
För att upptäcka Asakusas guldkorn har jag stämt träff med en guide.
Men jag tvivlar på att jag träffar nån som är lika färgstark som Kay.
Jag talade nog för tidigt.
Jag heter Cyber Bunny.
- Kallar jag dig "Cyber", eller... - Cyber Bunny.
Cyber Bunnys rykte är lika unikt som hennes namn.
Som kulturvloggare är hon så inflytelserik att hon är med i Forbes Asias 30 under 30.
Jag gör mycket innehåll
om att överbrygga klyftan mellan öst och väst.
Jag utbildar tittarna om den japanska kulturens oskrivna regler.
Har du smakat på mochi?
Mochi är japanskt godis.
- Vilken stor tugga. - Och det säger du nu?
Det är en oskriven regel att man inte går och äter samtidigt.
Vilken bra oskriven regel. Det borde bli en skriven regel.
- Ska vi gå vidare? - Ja.
För 400 år sedan var det här stadens underhållningsdistrikt.
Det här stället passar dig. Det är som LA, Japans Hollywood.
Folk kommer ofta hit i kimono nu,
som ett sätt att knyta an till traditioner.
Jag känner mig underklädd.
Vi är på väg mot Senso-ji-templet.
Det är Tokyos äldsta tempel.
Vi kommer hit för att be och ära gud och våra förfäder.
Vi siar också om framtiden.
Jag är inte mycket för att sia.
Vem vill veta vad som kommer att hända?
Jag vill inte vakna och tänka på mitt frånfälle varje morgon.
- Ditt nummer är 78. - Den här?
Nummer 78. Den högsta, ypperligaste lyckan.
Du drog den bästa.
Okej. Det här var inte planerat.
Inte iscensatt. Fick den högsta och ypperligaste.
Egentligen säger en oskriven regel att om man får den bästa,
- så är det riktigt illa. - Varför sa du nåt?
Varför, när jag var så glad över att få den högsta, ypperligaste lyckan?
För att livet går i vågor.
Ibland vill man bara vara i mitten. Varken uppe eller nere.
Du kan spara eller lämna den.
Jag sparar den. Jag tänker fortsätta läsa den, för den var så bra.
- Du har turen på din sida. - Det tycker jag.
Givetvis har denna oturliga förutsägelse oroat mig.
Föga förvånande tenderar jag att förvänta mig det värsta.
Så i denna stad plågad av naturkatastrofer kan ni gissa vad jag tänker.
Jag var med om ett jordskalv i Los Angeles för 15-20 år sen.
Det var en lugn, gungande situation.
Man vaknar och känner hur allt går så här.
Jag tror att de har svårare och fler jordskalv här.
"Fler" är en underdrift.
Det här är faktiskt världens mest seismiskt aktiva zon.
Vad gör jag här?
Kan nånting hända nu? Jag vet inte.
Tokyos enorma befolkning bor där tre kontinentalplattor möts,
vilket innebär jordskalv.
Staden är även väldigt sårbar för översvämningar och tyfoner.
Hoppas Eugene klarar det. Det kan vara intensivt.
Hur är det att bo här? Det kommer jag snart att bli varse om.
Jag har motvilligt accepterat Albo och Masas ovanliga inbjudan.
Jag vet inte om jag litar på dem.
Det här är Honjos utbildningscentrum för livssäkerhet.
Skolbarn lär sig om naturkatastrofer här.
Duger det åt dem, så duger det åt mig.
Det här är Tamora-san.
Du kommer att uppleva vindstyrkor som i en riktig tyfon.
Tamora-san verkar redan ha hört att jag kan ett och annat om jordskalv,
så han tar min utbildning till nivå två
i katastrofberedskapsmanualen: tyfoner.
Och väldigt starkt regn.
Okej. Inte precis vad jag förväntade mig.
Själv går jag aldrig ut utan att kolla prognosen,
men tydligen måste man vara beredd på allt här.
Och det finns stövlar till.
Lyckligtvis ger de mig all utrustning
som jag aldrig skulle ha i en riktig tyfon.
- Masa, har du gjort det här förr? - När jag var liten.
Nå, han överlevde ju.
Sådär ja.
Jag har aldrig träffat nån som gillar katastrofer mer.
Då går vi.
Tydligen borde jag aldrig ha litat på Albo och Masa.
Men jag tänker inte låta Tamora-san spola iväg mig.
Varför är han så glad?
- Redo? - Titta ner.
Och håll i dig.
Ni kommer att uppleva vindar på 30 sekundmeter
och regn som mäter 50 ml i timmen.
Tre, två, ett, kör!
De menar allvar här.
Masa, hur går det där bak?
Jag hör inget!
Jag gör mina egna stunttrick. Det vet ju alla.
Cruise, Levy... kända för att göra sina egna stunttrick.
Är det så en tyfon känns?
Jag kunde ha låtit en stuntman göra det. Ingen hade märkt skillnaden.
Kunde inte vara gladare.
Men jag gjorde det själv. Det hör till jobbet.
Det var mycket intensivare än jag väntade mig.
Har man inget att hålla tag i så är det sayonara.
Tyvärr har man inte alltid en glad Tamora-san som instruerar en.
Tokyo är en enorm stad med många invånare,
och naturkatastrofer händer.
De har mycket i sin väg, men ändå är alla så lugna.
Trots att de har allt det här emot sig, tar de sig genom det med ro.
Det är häpnadsväckande.
Efter att ha trotsat en tyfon ska jag äta middag med Cyber Bunny.
Vi ska slappna av, äta gott och inte tänka på naturkatastrofer.
Det börjar bli hektiskt.
Tokyo är två städer i en:
en fascinerande fusion av traditionellt och high-tech.
Efter att ha fördjupat mig i det förflutna tänker jag utforska den nutida staden.
Det är 12 våningar av videoskyltar.
Har ni sett nåt liknande?
Det här är en av de mest spännande middagspromenaderna
som jag nånsin har tagit.
Japans huvudstad är ett paradis för matälskare,
med fler Michelinstjärniga restauranger än någon annan stad.
Och här på restaurangen Sagaya
har jag blivit utlovad den perfekta kombon av teknologi, mat och konst.
Konnichiwa. Fint att se dig igen.
- Cyber Bunny... Jösses. - Vad tycks?
Jag har aldrig sett nåt liknande.
Så vi äter middag med...
Erica.
Och Chris.
På den här restaurangen dyker folk upp
- och man äter med vem som än är här. - Med främlingar.
Det är trevligt att träffa er båda.
Det ska bli kul.
Kollektiva middagar blir allt populärare i Tokyo.
Hej, Eugene. Trevligt att träffas.
Jag vet inte hur de kom på det.
Lyckligtvis ska Saka, en av skaparna, förklara mer.
Moon Flower är ett speciellt rum
med en flersensorisk matupplevelse inuti ett av våra konstverk.
Vilket koncept. Hur funkar det?
När maten har kommit ut märker ni att världen innanför tallriken
expanderar utåt mot bordet och in i rummet.
Jag ser fram emot det.
Över 92 % av staden saknar grönområden.
Lösningen kunde inte ha varit mer typisk Tokyo:
fyll ett rum med en simulering av naturen.
En liten fågel.
- Det är din middag. - Om man fångar den.
Är du en foodie?
Jag älskar att äta.
Jag har ingen exotisk smak. Jag äter inte sushi.
- Har du aldrig ätit sushi? - Nej.
- På grund av den råa fisken? - Ja.
Inte för mig. Tillaga den. Lägg den över en eld. Grilla den.
Men det är bara jag. Flera miljarder gillar det.
Det är bara jag. Jag är knäppisen.
Kanske det är dags att jag bara börjar...
Nåt är på väg hitåt.
En sashimi-komposition.
Den är gjord med sjöborre.
Till höger har vi japansk congerål.
Om ni tittar runt nu, så flyter det vatten på bordet.
Och vattnet delar på sig runt era tallrikar.
Ärligt talat är det svårt att fokusera
på det visuella när jag försöker att inte förnärma värden.
Vänta inte på mig.
Tro mig, vänta inte.
Idag kommer du att prova nåt nytt.
Om resten av världen gillar sushi, kan jag också göra ett försök.
Jag smakade. Det var okej.
Inte illa.
Inte illa?
Vi testar nåt annat.
Det var gott. Lite sås.
Det här är gott. Jag äter det.
För nya upplevelser.
Jag gillar att bli pushad.
Det är bra för mig.
Om ingen pushar mig, kommer jag aldrig att uppleva sånt här.
Kolla hur blommorna förändras.
Det finns fisk i floden.
Men nya blommor blommar.
Det här var då nåt.
Det skapar en koppling med de andra i rummet,
som man kanske annars inte hade pratat med.
För det känns som om vi känt varann länge.
Det här är helt otroligt.
Med uppslukande mat och gamla tempel
känns det som att denna komplicerade stad sakta börjar uppenbara sig,
lager efter lager.
Jag trodde att allt skulle kännas mer främmande här,
men jag känner mig bekvämare än jag trodde.
Jag har överraskat mig själv med min kulinariska äventyrlighet.
Jag har till och med haft mitt första goda möte med rå fisk.
Men i morse fick jag veta att japanerna också är bra på något
som passar min alldagliga smak.
Min son Daniel
har sagt att den bästa äggmackan han nånsin ätit finns här i Tokyo,
så jag är på jakt.
Det lär vara lätt att hitta dem. Men inte för mig.
De har bemästrat bilar och elektronik,
men nu tar de sig an det som räknas:
äggmackan.
Ser lovande ut.
Bara äggmackor?
Vi har en vinnare.
Min son kommer att fröjdas.
Det här är nåt jag har ätit hela livet. Ni vet inte hur stort det här är för mig.
Det är en brunchrutin som mamma hade varje söndag.
En vacker syn.
Kolla vad stor den är.
Jag har lagat mina äggmackor precis som min mamma gjorde,
och jag tröttnar aldrig på det.
Vad gott.
Det må ha smakat,
men jag kan inte låta en äggmacka bli min sista smak av Tokyo.
Det här är som ett restaurangstråk. Finns många hak.
Så jag är åter på jakt efter nåt mer traditionellt.
Det här är första gången jag ser nåt relaterat till sumobrottning.
Jag vill inte lämna Japan
utan att se det som kan klassas som deras nationalsport.
- Sumobrottning startade 23 f. - Kr.
Det är en äkta japansk konstform.
Så vem vore bäst lämpad att dela med sig av sin sumoexpertis?
En irländare.
- Hej. - Välkommen till dojon.
Men du är inte japan?
Jag kom hit för 20 år sen, blev förälskad i landet,
och sen flyttade jag hit.
Jag har varit involverad i sporten i två årtionden på alla sätt.
John är ytterligare en person
som älskade staden så mycket att han flyttade hit.
Jag vet inte mycket om sporten.
Varför började den?
De starkaste krigarna från varje del av landet
uppträdde inför kejsaren.
I den första matchen dog förloraren.
Så det var liv eller död från början.
Vill du se en fajt?
Gärna, på avstånd.
Stora killar.
En match börjar så här:
brottarna går ner, klappar händerna...
...och när de är redo så börjar de.
Man kan känna kollisionen och deras styrka.
Jag undviker våld till varje pris. Jag gillar inte att komma så nära.
Om man kan få ut sin motståndare, eller om de rör golvet
med nåt annat än fotsulorna, så förlorar de.
Det finns en domare. Hans jobb är att få allt att flyta på.
Vill du försöka?
Jag? Visst.
Det finns tre ord du måste kunna.
Det första är matta nashi.
Det betyder att tiden rinner ut.
Hakkeyoi! Sluta inte.
Det används när de inte egentligen slåss.
Det man hör mest av är nokotta.
Vilket betyder att det inte är över än.
Det är den första.
Jag minns inte.
Och den sista var?
Perfekt.
Jag får färska upp minnet innan vi börjar, annars kommer de ge sig på mig istället.
Då så. Det här är faktiskt lite kul.
I och med det är jag redo att kliva in i ringen.
Du vill utstråla självförtroende. Det är du som bestämmer.
Det ska de bli varse om.
Och regin slutar inte där.
John är en riktig Scorsese.
Du håller i en gunbai. Det är en krigsfläkt.
Du pekar den mot vinnaren och säger shobu ari.
Mer. Argare.
Inte så argt.
- Perfekt. - Du kan pysa nu.
Bra sagt.
Språket må vara främmande, men jag tog orden jag sa på allvar.
Och sumokillarna förstod verkligen det jag sa.
- Utmärkt. - Dög det?
- Perfekt. - Skrämmande nog?
Det känns som att jag hade brottarnas respekt och fruktan.
Det finns få domare som drar uppmärksamheten från brottarna,
men om nån hade klarat det, hade det varit du.
Tack så mycket. Det betyder faktiskt mycket för mig.
Jag tror jag förstår varför John och de andra blev så tagna av Tokyo.
Sumo är ett visuellt spektakel som ser enkelt ut,
men om man fördjupar sig i det finns det mycket mer att upptäcka.
På det viset liknar sporten staden.
Helt galet.
Under min sista promenad till hotellet, efter att ha lett två brottare,
har Tokyo en sista utmaning för mig:
att gå över gatan.
Det här är verkligen nåt.
Jag har aldrig sett så mycket folk. Det är som Times Square gånger tio.
Vid Shibuya-korsningen, världens livligaste korsning,
börjar rusningstrafiken vid solnedgången och håller i sig hela dagen.
Jag vill se vad som händer innan jag vågar mig ut.
3 000 fotgängare korsar varje gång ljuset slår över.
Efter några dagar här är jag säker på
att om de andra 2 999 klarar det, så klarar jag det med.
Jag ska följa de andra.
Ser ni folk som krockar med varann?
Det är så välorganiserat.
Det är som att gå över gatan med hela Toronto.
Jag oroade mig för tre saker:
kulturen, språket och maten.
Kulturen: underbar.
Språket: inga problem.
Maten: jag måste vänja mig lite, men jag jobbar på det.
Jag gick över. Det är faktiskt sjukt vackert här.
Det är svårt att beskriva med ord
vad det är med den här staden som omfamnar en.
Det är en komplicerad nation. Det finns gammalt och nytt.
Jag gillar inte någondera.
Men jag hittade en väg mellan de två
som jag var rätt bekväm med.
Min son sa: "När du väl åker till Tokyo
kommer du att vilja återvända om och om igen."
För att kunna skala av alla lager som staden består av
kommer det nog att krävas nån resa till.
Så... grabben hade rätt.
Undertexter: Borgir Ahlström