Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči,
da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da bi se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Ej. Sadie.
O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Nikoli nisem razmišljal, da bi šel v Tokio.
Imam zadržke.
Kulturni prepadi, ki jih nisem premostil.
Preveč eksotične jedi.
Preveč zapleten jezik.
In v Tokiu dobi vrvež nov pomen.
TOKIO
Moj sin pa je bil v deželi že velikokrat in jo samo opeva.
Ponavljal mi je: "Moraš na Japonsko. Ko boš tam, ti bo všeč."
Ubogal sem ga in zdaj smo tu.
Ampak s sinom se zelo razlikujeva.
On je brezskrben svetovljan, jaz pa sem previden in konvencionalen.
Skoraj povsod se počutim nelagodno.
Zato me največje mesto na svetu še posebej plaši.
Potreboval bom voznika, ki mi bo pomagal krmariti po njem.
Žal mi bolj kot hitrost leži udobje.
Bomo videli, kaj bo.
- Ej, Eugene. Koničiva. - Koničiva.
- Vrzite prtljago v prtljažnik. - Bom.
- Pripeljali ste spremstvo. - To je moja ekipa.
Japonsko prestolnico mi bo razkazal
vodnik, ki je prepotoval polovico sveta, preden se je ustalil tukaj.
Res je nekoliko nizek.
- Se opravičujem. - Ni avto za starce.
- Prirejen je za Japonce. - Notri sem.
- Eugene.
- Albo. - Ste pripravljeni?
Ja. Kolikor sem lahko.
Odpeljal vas bom v hotel.
- Občasno bom pohodil plin. - Aha.
Ojej, to je mislil resno.
- Kako je bilo? - Srhljivo.
Tokio je bil nekoč ribiška vasica, zdaj pa ima 40 milijonov prebivalcev.
Toliko kot Kanada. Ampak na 0,2 odstotka površine.
- Rodil sem se v Torontu, zato... - Kaj?
Kdaj ste se preselili v Tokio? In zakaj?
Zaljubil sem se v svet, ki se je zdel popolnoma drugačen.
Albo ni edini.
Desetina Tokijčanov v tretjem desetletju življenja se je rodila v tujini.
Kaj ima to mesto takega, da vam je tako zelo všeč?
Ko sem odraščal, sem oboževal anime, japonske filme in oddaje.
Najbolje bi to opisal
kot nostalgijo po kraju, v katerem še nisem bil.
Ko sem se preselil sem,
je bilo, kot da je videoigra oživela.
Tudi jaz se ta hip počutim kot v videoigri.
Milijoni, ki so se preselili sem, so tu gotovo našli nekaj posebnega.
Zanima me, kaj je to.
To je središče velemestnega življenja v Tokiu.
Vau. Noro. Poglejte, koliko ljudi. Koliko ljudi!
Tole je frajerski prihod v frajersko mesto.
- Še zavijeva in sva. - Tole pa ni bilo od muh.
Vau.
- Bolj napolniva gume. - Samo za vas.
Najlepša hvala. Super je bilo.
Prihodnjih nekaj dni
bom bival za umetelnim kovinskim mrežastim pročeljem hotela Hoshinoya.
Je preplet razkošja, napredne tehnologije in tradicionalne japonske preprostosti.
Podobno kot mesto.
- Pozdravljeni. - Dobrodošli v Hoshinoya Tokyo.
- Hvala. - Prosim, sezujte se.
Na srečo nimam škornjev na vezalke.
Razumem, da gre za običaj, ampak sezutega
me nekoliko skrbi stanje mojih nogavic.
- Dober večer. - Zdravo.
Sem Juka. Rada bi vam razkazala hotel.
Ja, dajte.
Hotel je sodobni rjokan,
tradicionalno japonsko gostišče izpred 400 let.
G. LEVY, DOBRODOŠLI V HOSHINOYI!
Imamo zaslone šodži v japonskem slogu in na tleh tatami.
Lepo. Opazil sem, da se za posteljo zdi, kot da sedi na tleh.
- Nekoliko prestrašeni ste. - Mogoče je nekoliko problematično
za moja leta.
Mogoče se bom moral zvirati, preden bom vstal iz nje.
Tu je kopalnica.
Japonci se radi kopamo.
To je stranišče.
Kot da bi imel tu še prijateljčka.
Juka, hvala za vodstvo.
- Upam, da bo bivanje pri nas prijetno. - Gotovo.
Ampak najprej si bom vzel čas, da se navadim na stranišče.
Nekoliko zapleteno je.
Ne zaupam stranišču, ki zmore več kot jaz.
Tu piše tlak. Nekoliko srhljivo je.
Kaj bo? Me bo dvignilo ali posrkalo vase?
Tukaj piše položaj.
Me bo oštel, če se bom narobe postavil?
Se bo sprožil alarm?
V Tokiu se staro srečuje z novim.
Soba ima zenovski pridih. Zelo prijetna je.
Na oknih so japonska senčila,
stranišče pa je robotizirano.
Po mojem se bom med mujenjem na Japonskem srečeval s to kombinacijo.
Ampak najprej moram najti lokal, v katerem se bom dobil z Albom.
Bar se imenuje Hošigumi.
Povabil me je v Sankaku Čitaj,
enega od redkih še ne prenovljenih predelov Tokia.
Za zdaj je star in nekoliko propadajoč. Ta občutek poznam.
Pred mano je živahna uličica. Znakov ne znam brati.
Ne vem, kje smo.
Eugene, uspelo vam je. Masa, moj prijatelj.
- Pozdravljeni. - Živjo. Pozdravljeni.
Moj japonski prijatelj. Naročimo pijačo, prav?
Pije butično japonsko pivo. Jaz pa viski s tonikom.
Nevarni boste.
- Japonsko pivo bom. - Velja.
Takšni so bari v tem predelu.
Hipsterski z mlajšo klientelo. Zdaj sem del nje tudi jaz.
Ja. Arigato.
- Lepo govorite japonsko. - Ja.
Ko pijemo pivo, vedno rečemo kanpaj.
- Pomeni na zdravje.
- Kanpaj. - Ja.
Kanpaj. Čin.
- Masa, s čim se ukvarjate? - V pisarni delam.
Po japonsko se imenuje sarariman.
- V redu. - Skrbi za svojo plačo.
Menda imate grozno dolge delavnike.
Japonci najdejo del svoje identitete v svoji službi.
- Sodelavci so njihovo pleme. - Aha.
Po službi morajo z njimi na pijačo.
Včasih pijemo vse do jutra.
Menda ne!
S svojim šefom morate ves večer popivati?
- Ja. - Pogost pojav.
Usklajevanje dela in zasebnosti je za marsikoga zelo naporno.
Prinesel je jakisobo.
Kar začnita.
Kadar jeste rezance, jih jeste takole.
- Srebate jih. - Hrano srebate?
Okuse vsesate z rezanci.
To počnete tudi zato, da kuhar ve, da v njegovi hrani uživate.
Namesto da bi mu rekli, da je bilo slastno,
- mu sporočite z zvokom... - Prehranjevanja.
S srebanjem.
Tega se ne bom takoj navadil.
Zelo mu je všeč.
Dobro vam gre.
Poskusil sem. Ni preprosto.
Občutek imam, da se bom zadavil, če bom tako srkal.
Nič kaj prijetna smrt. Zadušitev z rezanci.
Tega nočete v svoji osmrtnici.
Dobro vam gre.
Ta lokalček obožujem.
Tu sem dvanajst let, pa se še vedno počutim kot vi.
Življenje na Japonskem je polno osupljivih odtenkov.
Vsak dan odkrijem kaj novega.
Jaz sem za.
- Kanpaj. - Kanpaj.
Dobrodošli na Japonskem.
Pred 150 leti je bil prestolnica Japonske Kjoto.
Nato pa jo je cesar preselil v Edo,
ki ga je preimenoval v Tokio. Pomeni "vzhodna prestolnica".
Če ustreza cesarju, bo meni tudi.
Na futonu sem zelo udobno spal.
Res sem z njega vstajal deset minut,
ampak sem se vsaj malo razgibal. To je dobro.
Raziskovanja mesta se veselim.
Po vrnitvi domov bi sinu Danielu rad rekel:
"Dobro. Strinjam se z vsem, kar si rekel o Tokiu.
Noro mesto. Všeč mi je bilo vse, kar je bilo všeč tebi."
Tokio se nenehno spreminja,
zato ga je nekdo opisal kot mesto brez spomina.
Ampak sem pozabil, kdo.
Vau. Nora notranjost.
To je zame stara Japonska.
Tu se na delo vozi največ ljudi na svetu,
zato se Tokio ponaša z najprometnejšo postajo.
V državi, v kateri so razvili hitre vlake
in prvi množično izdelovan električni avto,
nisem pričakoval, da mi bodo v hotelu uredili tak prevoz.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
- Kako ste? Eugene. - Ja. Eugene, me veseli.
- Ime mi je Kej. - Kej.
- Vaš avto je pripravljen. - Glej no.
Presenečen sem, da rikše še obstajajo kot prevozno sredstvo
v tako sodobnem mestu.
Ja. Zdaj rikše uporabljamo za turistične oglede mesta.
- Uživate v tem delu? - Ja, zelo.
- Dajal me je občutek krivde. - A, brez potrebe.
- Rojen sem bil za tek. - Fino.
Rojeni ste za tek. Jaz pa za sedenje.
- Ja. Dajva. Seveda. - Poskusiva, prav?
Previdno stopajte.
Upam, da bo hiter.
Vroče je in vetrc bi mi prijal.
Zaradi varnosti vas bom pripel.
Kako hitri ste?
Zleknite se in se sprostite.
Ena, dve, tri.
No, pa začniva.
- Za zdaj je vse v redu. - Hvala, g. Levy.
Kako dolgo že to počnete?
Devetnajsto leto teče.
Koliko časa je trajal vaš najdaljši tek?
- Kakšnih osem ur. - Kaj?
- Kam ste šli? V Kjoto? - Ne.
Kaj vam je všeč v tem mestu?
Tu lahko počnem marsikaj.
Ja. Tu v Tokiu.
Tu so nenavadne in nore kulture. Vse sobivajo.
Ste kdaj v nevarnosti?
Ja, ker tečemo z velikimi avti, kot je ta.
Ja.
Zelo pomembno je, da pri delu ostanete varni,
ker sam ne bom našel nazaj v hotel.
Zleknjen sem. Namesto mene se napreza tokijski domačin Kej.
Pelje me v Asakuso, v eno najstarejših in najbolj obiskanih turističnih četrti.
- Čas beži. Ja. - Čas res beži. Neverjetno.
- Arigato. - Čez ta prevoz ga ni.
- Arigato. - Hvala.
Tako živahnega človeka še nisem spoznal.
Noro dober je.
Tole je bilo precej posebno seznanjanje z mestom.
Ampak ne morem se zanašati na to, da me bodo nosili naokrog.
Naprej bom šel peš.
Opažam, da so ulice zelo mirne.
Nihče ne vpije,
nihče ne hupa.
Za tako veliko mesto je to nenavadno.
Čudesa Asakuse
si bom ogledal vodeno.
Čeprav dvomim, da bom še kdaj srečal takega patrona, kot je Kej.
- Pozdravljeni. - Koničiva.
Mogoče sem prehitro rekel.
Cyber Bunny sem.
- Naj vas kličem "Cyber" ali...
- Cyber Bunny. - Ja.
Cyber Bunny je tako posebna kot njeno ime.
Vplivna vlogerka, ki je na Forbesovem seznamu najbogatejših Azijcev do 30 let.
Moji videi so posvečeni
premoščanju prepada med Vzhodom in Zahodom.
Gledalce seznanjam z nepisanimi pravili japonske kulture.
- Ste kdaj pokusili moči? - Moči?
Moči je tradicionalna japonska slaščica. Vzemite.
- To je velik grižljaj. - Zdaj mi to poveste?
Dobro. Nepisano pravilo je,
naj človek ne bi hodil, medtem ko jé.
Čudovito nenapisano pravilo. Pravzaprav bi ga morali zapisati.
- Greva? - Ja.
Ta del mesta je bil pred 400 leti živahna četrt za razvedrilo.
V pravi četrti ste. To je japonski L. A., Hollywood.
Obiskovalci so pogosto v kimonu.
Tako se povezujejo z japonsko tradicijo.
Preveč sproščeno sem oblečen.
Šla bova v tempelj Senso-dži,
najstarejši tempelj v Tokiu.
Sem hodimo molit, se poklonit bogu in svojim prednikom.
In da bi izvedeli, kaj nas čaka.
Vedeževanje me ne zanima.
Zakaj bi hoteli vedeti, kaj se bo zgodilo?
Nočem se vsako jutro zbuditi z mislijo o svoji minljivosti.
- Vaša številka je 78. - Oseminsedemdeset. Tale?
Številka 78. Najvišja. Imenitna sreča.
Dobili ste najboljšo.
Dobro. To ni bilo načrtovano.
Ni bilo zrežirano.
Najvišjo sem dobil. Najboljšo.
- Ampak... - Kaj?
Nepisano pravilo je, da največja sreča
- v resnici pomeni hudo smolo. - Zakaj?
Zakaj ste morali omeniti smolo, ko sem se veselil največje sreče?
Življenje sestavljajo vzponi in padci. Včasih si želite le normalnosti
- brez vzponov in padcev. - Ja.
Listek lahko pustite tu.
- Obdržal ga bom. - Prav.
In ga prebiral, ker je tako sijajen.
Eugene, srečnež ste.
Bi rekel.
Prerokba o neverjetno smolasti sreči
mi je vzbudila skrbi.
Verjetno vas ne bo presenetilo, da vse hitro napihnem v katastrofo.
Uganite, o čem razmišljam v mestu, kjer lahko pride do naravne nesreče.
Pred 15 ali 20 leti sem v Los Angelesu doživel potres.
Vse se je nežno zibalo.
Ko sem se zbudil, sem začutil, kako vse počne tole.
Tukajšnji potresi so silovitejši. In vem, da so pogostejši.
Milo rečeno.
Sem na seizmično najdejavnejšem območju na svetu.
Zakaj sem tukaj?
Bi se lahko kaj zgodilo prav zdaj? Ne vem.
Tokijčani živijo na stičišču treh tektonskih plošč
in to pomeni potrese.
Mesto je izpostavljeno tudi poplavam in tajfunom.
Upam, da bo Eugene v redu. Intenzivno bo.
Kako je biti Tokijčan? Izvedel bom.
Oklevajoče sem sprejel nenavadno povabilo Alba in Mase.
Nisem prepričan, da jima lahko zaupam.
- Gospoda, pozdravljena. - Ej.
Koničiva.
To je Hondžo, učni center za varno življenje.
Šolarje tu poučujejo o naravnih nesrečah.
Če je dovolj dobro zanje, bo zame tudi.
Eugene, to je Tamora-san.
Tu boste izkusili silovit veter,
tak, kot se dvigne ob tajfunu.
Prav.
Tamora-san je očitno izvedel,
da se na potrese že spoznam,
zato je moje usposabljanje začel pri drugem poglavju
priročnika o ravnanju ob naravnih nesrečah, pri tajfunih.
In te spremljajo tudi hudi nalivi.
Dobro. Pričakoval sem nekaj drugega.
MOČ DEŽJA IN VETRA
Doma vedno preverim vremensko napoved,
ampak tu morate biti pripravljeni na vse.
Škornje prinaša.
Na srečo bom dobil zaščitno opremo.
V pravem tajfunu je ne bi.
- Masa. - Ja?
Ste to že počeli?
To sem doživel v otroštvu.
Aha. No, preživel je.
Začeli bomo.
- Dobro. - Dobro.
Tako v nesreči še nisem videl uživati nikogar.
No, pa dajmo.
Albu in Masi upravičeno nisem zaupal.
Ampak Tamora-san že ne bo užival v tem, da me odnese voda.
- Prav? - Ja.
Zakaj je tako navdušen?
- Pripravljeni? - Glejte dol.
Ne popustite prijema.
V vas bo pihal veter s hitrostjo 30 m/s.
Količina dežja bo 50 mililitrov na uro.
Tri, dve, ena, zdaj!
Eugene: Tu se pa ne šalijo.
Eugene: Masa, kako ste?
Masa: Eugene, ne slišim vas.
Za nevarne prizore nimam kaskaderjev. To vsi vedo.
Cruise in Levy vse nevarne prizore posnameta sama.
Takšen je tajfun?
Za tole bi lahko najel kaskaderja. Nadel bi si očala in nihče ne bi vedel.
Ja.
- Presrečen je. - Ja.
Vendar sem to naredil sam. Zato delam.
Nisem pričakoval, da bo tako intenzivno.
Če se ne bi imel česa oprijeti...
Sajonara, kajne?
In žal ni vedno ob vas
nasmejanega Tamora-sana, ki vas usmerja.
Dobro.
Tokio je velemesto z ogromno prebivalci.
In tu se dogajajo naravne nesreče.
Zgodi se lahko marsikaj,
vendar so prebivalci mirni.
Vse to prenašajo, kot da ni nič.
To je osupljivo.
Tajfun sem preživel. Zdaj bom šel s Cyber Bunny na večerjo.
Sproščeno bova uživala v dobri hrani. Ne bova mislila na naravne nesreče.
Živahno postaja.
Tokio je zgodba o dveh mestih,
osupljivo zlitje tradicij in napredne tehnologije.
V preteklost sem se že potopil. Zdaj bom raziskal modernistično sedanjost.
Dvanajst nadstropij vizualnih sporočil.
Ste že videli kaj takega?
To je eden najrazburljivejših sprehodov do restavracije,
kar sem jih kdaj doživel.
Japonska prestolnica je raj za ljubitelje hrane.
Toliko restavracij z Michelinovimi zvezdicami ne najdete nikjer drugje.
V restavraciji Sagaya
so mi obljubili popolno kombinacijo tehnologije, hrane in umetnosti.
Koničiva. / Lepo vas je spet videti.
- Cyber Bunny, mejduš. - Kako se vam zdi?
Česa takega še nisem videl.
Pri večerji sta se nama pridružila...
- Erica. - Erica.
In Chris.
V tej restavraciji
- večerjate s komerkoli...
- Z neznanci. - ...je tu.
Zelo lepo vaju je spoznati.
Zabavno bo.
Skupne večerje so v tokijskih restavracijah vse bolj priljubljene.
Pozdravljeni, Eugene. Me veseli.
Ni mi jasno, kako so se tega domislili.
Ni se mi treba ubadati s tem, saj mi bo vse razložila Saka.
Mesečev cvet je poseben prostor,
ena od naših umetnin, ki omogoča, da ob večerji vklopite več čutov.
Kakšna zamisel! Od kod vam?
Ko boste dobili jed,
boste videli, da se svet, ki je na krožniku,
razširi navzven, na mizo
in v večji prostor.
Navdušen sem.
Več kot 92 % Tokia nima zelenih površin.
Rešitev je značilna za Tokio:
notranje prostore so napolnili s simulacijo narave.
Poglejte, ptička.
- To je vaša večerja. - Če jo bom ujel.
Ste gurman?
Rad imam hrano.
Ampak ne eksotičnih okusov. Ne jem sušija, na primer.
- Niste še jedli sušija? - Ne.
- Zaradi surovih rib? - Ja.
Zame jih specite. Vrzite na ogenj. Dobro prepecite.
Vendar sem v manjšini. Milijarde ljudi suši obožujejo.
Zato sem čuden jaz.
Mogoče je čas, da ugriznem v to kislo...
No, nekaj nam nosijo.
- To je sašimi. - Aha.
Z morskim ježkom.
Na desni je japonski ugor.
Če pogledate okoli sebe, vidite,
- da se po mizi razliva voda. - Voda.
Voda je tam, kjer so vaši krožniki.
Če sem odkrit, se ne morem posvečati
osupljivim vizualnim učinkom, ker se bojim užaliti gostitelje.
Kar začnite.
Resno, kar začnite.
Danes boste pokusili nekaj novega.
Če lahko v sušiju uživajo vsi drugi, lahko tudi ti, Levy.
Pokusil sem in bilo je v redu.
Ni slabo.
Ni slabo?
Zdaj pa nekaj drugega. Tako, ja.
Dobro je. Pomočil bom.
To je dobro. To jem. Poglejte.
Na pokušnjo novih stvari.
Rad vidim, da me priganjajo.
To mi koristi.
Če me ne priganjajo,
ne doživim takih stvari.
Poglejte, cvetje se spreminja. Vau.
V tej reki so ribe.
Tam cvetijo nove rože.
Vau.
To je res nekaj posebnega.
Ustvari povezavo z drugimi ljudmi v prostoru.
Sicer verjetno ne bi govorili z njimi.
Kot dobri prijatelji smo, a smo se komaj spoznali.
Ja.
To je res neverjetno.
Od potopitvene večerje do starih templjev.
Zdi se, kot da mi to zapleteno mesto počasi odstira svoje tančice,
plast za plastjo.
Ob prihodu sem mislil, da se mi bo vse zdelo bolj tuje,
toda v Tokiu se počutim prijetneje, kot sem pričakoval.
S kulinarično drznostjo sem presenetil samega sebe.
Celo prvo uspešno srečanje s surovo ribo sem imel.
Toda davi so mi namignili, da Japonci blestijo tudi v nečem,
kar bolj ustreza mojemu dolgočasnemu okusu.
Sin Daniel
mi je povedal, da je najboljši sendvič z jajčnim namazom jedel v Tokiu.
Poiskal ga bom.
Menda jih zlahka najdete, ampak danes ni tako.
Vem, da Japonci obvladajo avtomobile in elektroniko,
toda zdaj so se lotili še večjega izziva.
Sendviča z jajčnim namazom.
Videti je obetavno.
- Vsi so z jajčnim namazom? - Ja.
Nehajte klicati. Imamo zmagovalca.
Arigato.
Hvala. Svojega sina bom zelo osrečil.
Jajčni namaz jem že vse življenje.
Ne veste, kaj mi to pomeni.
Mama ga je vsako nedeljo naredila za pozni zajtrk.
Paša za oči.
Poglejte, kako velik je!
Jajčni namaz delam
po maminem receptu.
Nikoli se ga ne naveličam.
Vau, dober je.
Sendvič je bil slasten,
vendar to ne sme biti moja zadnja pokušnja Tokia.
Tu se restavracije kar vrstijo. Povsod lahko jeste.
Spet iščem...
Vau.
...nekaj bolj tradicionalnega.
To je prvi izvesek za sumo, ki sem ga opazil tukaj.
Ne bi hotel oditi brez ogleda športa, ki ga imajo Japonci tako radi.
Sumo izvira iz leta 23 pr. n. št.
Je značilna japonska oblika umetnosti.
Veste, kdo mi bo dal strokovne podatke o sumu?
Eugene.
Neki Irec.
- Zdravo. - Dobrodošli v sumo dohju.
Očitno niste Japonec.
Ne. Na Japonsko sem prišel pred 20 leti in se navdušil.
Nato sem se preselil sem.
V redu.
Temu športu se posvečam že dve desetletji.
Zanimivo, John je še en tujec,
ki se je v mesto tako zaljubil, da se je preselil vanj.
O tem športu vem zelo malo.
Kako se je začel?
Sprva so z vsakega konca dežele pripeljali najmočnejšega prvaka.
Vsi so nastopili pred cesarjem.
V prvem dvoboju je poraženec umrl.
Na začetku je šlo dobesedno za preživetje.
- Bi radi videli, kako koga namlatijo? - Ja, ampak od daleč.
Onegajšimasu.
Prava hrusta sta.
Eugene, dvoboj se začne takole:
borca počepneta in zaploskata.
Ko sta oba pripravljena hkrati, začneta.
Vidite njuno silovitost, moč.
Nasilju se skušam izogniti za vsako ceno.
Ne maram se mu tako približati.
Če nasprotnika izrinete iz ringa
ali če se nasprotnik ringa dotakne
s čimerkoli razen s podplati, izgubi.
Vau.
Pri sumu imajo sodnika. Skrbi, da dvoboj ne zamre
in da vse gladko teče.
- Ste pripravljeni poskusiti? - Jaz? Seveda. Ja.
Poznati morate tri besede.
Prva je mata naši.
Mata naši.
Mata naši pomeni, da je treba začeti.
Hakijoj! Hakijoj! Ne ustavljajta se. Hakijoj!
To izreče, ko se ne bojujeta, ko se akcija upočasni.
Joj, hakijoj!
Najpogosteje pa slišite besedo nokota.
Nokota, nokota. Nokota, nokota.
To pomeni, da še ni konec.
- N... - Nokota.
- Mata naši. - Mata naši.
- To je prva. - "Hatinoj."
- Hakijoj. - Hakijoj.
Ne spomnim se.
Pa zadnja?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokota. - Nokota.
Odlično.
Osvežit se grem, ker bosta tadva...
Obrnila se bosta in me mahnila.
Dobro. Po svoje je zabavno.
Pripravljen sem stopiti v ring.
Mata naši.
- Samozavestno morate delovati. - Ja.
- Taktirka je vaša. - Pokazal jima bom, kdo je glavni.
Navodil pa še ni konec.
John režira vse moje poteze.
V rokah držite gunbaj.
To je bojna pahljača.
Uperite jo v zmagovalca in rečete šobu ari.
Šobu ari.
- Glasneje. Bolj jezno. - Šobu ari.
- Malce manj jezno. - Šobu ari.
- To je to. - Lahko zapustite ring.
Fino.
Mata naši.
Hakijoj.
Nokota, nokota. Nokota, nokota.
Japonsko ne znam,
ampak v te besede sem izlil dušo in srce.
Nokota, nokota. Nokota.
Sumoborca sta me očitno razumela.
Nokota, nokota.
Šobu ari.
- Sijajno je bilo. - Res?
- Super ste bili. - Dovolj srhljiv?
Čutil sem, da me borca v ringu spoštujeta in se me bojita.
Le malokateri sodnik pritegne več pozornosti kot borci.
Vam bi uspelo.
Hvala, John.
Iz vaših ust mi to veliko pomeni.
Hakijoj.
Mislim, da razumem,
zakaj so se John in drugi zaljubili v Tokio.
Nokota, nokota. Nokota.
Sumo je vizualni spektakel, ki se sprva zdi preprost,
a če se mu posvetite, v njem odkrijete še veliko več.
V tem smislu je primerljiv z mestom.
Vau, to je noro.
Tokio mi je po ogledu dvoboja na zadnji poti do hotela
vrgel še eno rokavico.
Prečkanje ceste.
Poglejte. Noro, ne?
Tolikšne gneče še nisem videl. Desetkrat huje je kot na Times Squaru.
Križišče Šibuja je najprometnejše na svetu.
Prometna konica traja od zore do mraka.
Preden stopim na zebro, se bom razgledal.
Ob vsaki zeleni luči stopi na zebro 3000 pešcev.
Tu sem že nekaj dni. Verjamem,
da bo ob 2999 drugih uspelo tudi meni.
Sledil bom množici. Pridite.
Se kdo zaletava? Ne.
Vse je čudežno organizirano.
Kot da bi prečkal ulico z vsemi Torontčani.
Ob prihodu me je skrbelo troje:
kultura, jezik in hrana.
Kultura je čudovita.
Z jezikom nisem imel težav.
Hrane se še nisem navadil, a se bom trudil naprej.
Pri Šibuji sem prečkal cesto. Noro lepo je.
Težko opišem,
kaj v tem mestu človeka tako prevzame.
Narod je zapleten. Vidimo staro in novo.
Ne vleče me ne k enemu ne k drugemu.
Pa sem kljub temu med obojim našel pot,
na kateri sem se počutil prijetno.
Sin Daniel mi je rekel: "Ko boš enkrat obiskal Tokio,
se boš hotel znova in znova vračati."
Če bi hotel odgrniti vse tančice Tokia,
bi ga moral res še kdaj obiskati.
Moj sin je imel prav.
Prevedla Polona Mertelj