Jeden významný filozof raz povedal: „Svet je kniha.
A ten, čo necestuje, číta len jednu stranu.“
Musím povedať,
že ja som pár stránok prečítal, a nie som z tej knihy nadšený.
Cestovanie nemám rád z mnohých dôvodov.
Keď je príliš zima,
necítim sa príjemne.
Kúpanie v ľadovej vode, nahí?
- Áno. - To je ale úžasná pozvánka.
Keď je príliš teplo, hádajte čo? Necítim sa príjemne.
Neviem tak rýchlo bežať.
- Ale mám 75 rokov. - Potrebujete pomoc?
Zvládam to.
Možno je načase rozšíriť si obzory.
Och, bože.
Ruku v sloňom zadku som mal prvýkrát.
Výhodou je,
že som ubytovaný v neuveriteľných hoteloch.
No teda. Toto je krásne.
Háčik je v tom, že som súhlasil, že preskúmam aj to, čo je mimo nich.
- Pozor, kam šliapete. - Nehovorte.
- Krásna hora. - To je sopka.
To je sopka?
Svet, ktorému som sa celý život úspešne vyhýbal.
Och, Sadie.
Ó, bože.
Bude mi stačiť, ak prežijem.
Poslednýkrát som vypil päť vodiek s Fínom.
EUGENE LEVY: NEOCHOTNÝ CESTOVATEĽ
Nikdy som neplánoval výlet do Tokia.
Mám obavy.
Kultúrne rozdielnosti, ktoré som nikdy neprekonal.
Príliš exotická strava, aby ste si ju mohli vychutnať.
Jazykový súboj, ktorý nikdy nevyhrám.
A slovo „rušný“ v Tokiu dostáva úplne nový význam.
TOKIO
Môj syn Daniel tu bol niekoľkokrát a vždy o tejto krajine básnil.
Opakoval mi, že musím navštíviť Japonsko
a vraj si ho zamilujem, keď tam budem.
Takže, poslúchli sme jeho príkaz.
Ale so synom sme úplne odlišní.
On je bezstarostný a kozmopolitný, ja opatrný a konvenčný.
Ťažko sa len tak hocikde cítim príjemne.
Takže najväčšie mesto na svete je zvlášť ohromujúce.
Potrebujem odvoz od niekoho, kto mi pomôže orientovať sa v ňom.
Bohužiaľ, som stavaný skôr na pohodlie než na rýchlosť,
takže uvidíme, ako to pôjde.
- Zdravím, Eugene. Koničiva. - Koničiva.
- Hoďte si veci do kufra. - Jasné.
- Máte tu sprievod. - Moja banda.
Po hlavnom meste Japonska ma prevedie
človek, ktorý precestoval polovicu sveta, aby sa toho miesto stalo jeho domovom.
Áno, je to nižšie.
- Prepáčte. - Nie je to pre dedkov.
- Má japonskú veľkosť. - Nastupujme.
- Eugene.
- Albo. - Pripravený?
Áno, viac to nejde.
Zaveziem vás do hotela.
Sem-tam pôjdem na podlahu.
A s tým „na podlahu“ teda vôbec nežartoval.
- Aké to bolo? - Desivé. Bolo to desivé.
Kedysi skromná rybárska dedina, dnes mesto so 40 miliónmi obyvateľov.
Tokio má toľko obyvateľov ako Kanada, ale len na 0,02 % plochy.
- Pochádzam z Toronta... - Ste z Toronta?
Kedy ste odišli do Tokia a prečo?
Očarilo ma miesto, ktoré vyzeralo ako z iného sveta.
Tak to nie je sám.
Jeden z desiatich 20-ročných Tokijčanov sa narodil v zahraničí.
Čo presne milujete na tomto meste?
V detstve som miloval anime, japonské filmy a seriály.
Najlepšie to opíšem výrazom: nostalgia z miesta, kde ste nikdy neboli.
Keď som Tokio zažil na vlastnej koži,
akoby som priviedol k životu videohru.
Aby som bol úprimný, práve sa cítim ako vo videohre.
Milióny ľudí, ktorí sa tu udomácnili, nato museli mať dôvod.
Som zvedavý, či prídem na to, aký.
Sme v centre rušného života v Tokiu.
Páni. Obrovské. Pozrite na tých ľudí.
Toto je super spôsob, ako sa dostať do toho, čo vyzerá ako super mesto.
- Otočím sa a sme tu. - To bolo čosi.
Páni.
- Mohli by sme ho zdvihnúť. - Iba pre vás.
Ďakujem, bolo to úžasné.
Ďalších pár dní
budem ubytovaný za touto ozdobnou vežou a kovovou fasádou v hoteli Hoshinoya.
Je zmesou luxusu, špičkových technológií a tradičnej japonskej jednoduchosti,
rovnako ako samotné mesto.
- Dobrý deň. - Vitajte v Hoshinoyi v Tokiu.
- Ďakujem. - Vyzujte sa tu, prosím.
Dobre, že nemám obuté viazačky po kolená.
Chápem, že byť bosý je tradícia,
no som trochu nervózny, čo sa týka stavu mojich ponožiek.
- Dobrý večer. - Zdravím.
Volám sa Juka a prevediem vás hotelom.
Poďme na to.
Hotel je moderný rjókan,
tradičné japonské ubytovacie zariadenie, ktoré prekvitalo pred 400 rokmi.
VITAJTE V HOSHINOYAI!
Máme zásteny v japonskom štýle šódži a tatami podlahy.
Veľmi pekné. Všimol som si, že posteľ vyzerá, akoby bola na zemi.
- Vyzeráte zdesene. - Niežeby to bolo problematické
pre niekoho v mojom veku.
Možno ma pokrúti,
keď si budem líhať a vstávať.
Tu je kúpeľňa.
Japonci sa veľmi radi kúpu.
Tu je toaleta.
Mám vlastného kamoša, však?
Nuž, Juka, vďaka za obhliadku.
- Dúfam, že si užijete pobyt. - Určite áno.
Ale najskôr si budem musieť zvyknúť na kúpeľňu.
Je to trochu komplikované.
Nedôverujem toalete, čo je všestrannejšia než ja.
Tu je napísané tlak, čo je trochu desivé.
Neviete, či vás vytlačí nahor, či vás vsiakne.
Tu je napísané „pozícia“.
Neviete, či vás pokarhajú za to, že ste v nesprávnej polohe.
Alebo či sa spustí bzučiak.
Myslím, že pokiaľ ide o Tokio, je v ňom niečo staré aj nové.
V tejto izbe cítim zenový prvok. Izba je naozaj pekná.
Na oknách sú japonské tienidlá
a v kúpeľni je robotická toaleta.
Predpokladám, že táto kombinácia bude to, v čom sa budem musieť zorientovať.
Teraz sa však musím zorientovať a nájsť miesto stretnutia s Albom.
Bar má názov Hošigumi.
Pozval ma do Sankaku Čitaj,
jednej z mála oblastí Tokia, ktorá ešte nebola zmodernizovaná.
Je trochu stará a schátraná.
Poznám ten pocit.
Je tu celá ulička. Neviem prečítať nápisy.
Neviem, kde presne sme.
Eugene, prišli ste.
Toto je kamarát Masa.
- Teší ma. - Zdravím. Teší ma.
Je to kamarát z Japonska. Začnime s pitím.
Áno, pije japonské pivo. Ja pijem whisky s tonikom.
Vy budete nebezpečný.
- Dám si japonské pivo. - Dobre.
Takto vyzerajú bary v tejto časti.
Sú veľmi populárne u mladých, medzi ktorých teraz patrím.
Áno. Arigato.
- Dobrá japončina. - Áno.
Pri pití piva vravíme kanpai.
- Kanpai znamená na zdravie. - Kanpai.
- Áno.
Kanpai. Cink.
- Masa, čím sa živíte? - Som úradník.
Japonsky sa tomu povie sarariman...
- Dobre. - V preklade „zamestnanec“.
Vraj odpracujete neskutočné množstvo hodín.
Japonci si zvyknú nájsť časť svojej identity
na mieste, kde pracujú.
- Stáva sa ich kmeňom. - Aha.
A po práci s kolegami musíte ísť piť.
Niekedy až do ďalšieho rána.
Netárajte!
Musíte ísť von so šéfom a celú noc piť?
- Áno. - Je to časté.
Veľa tunajších ľudí zápasí s rovnováhou medzi prácou a životom.
Máme tu jakisobu.
Vrhnime sa do toho.
Rezance musíte jesť takto.
- Zosŕkate ich. - Zosŕkam?
Tak pocítite chute.
A okrem toho tak dáte kuchárovi vedieť, že vám chutí.
Nepoviete: „Pardon, jedlo je výborné,“
- ale zistí to vďaka zvuku... - Vášho jedenia.
Sŕkanie.
Na to si musím zvyknúť.
Naozaj mu chutí.
Ide vám to.
Skúsil som, ale nie je to ľahké.
Ak to vsiaknem, zadusím sa.
Umrieť pri sŕkaní rezancov nie je ktovieaký spôsob.
Nechcete to na epitafe.
Ide vám to.
Veľmi sa mi tu páči.
Žijem tu už 12 rokov a stále sa cítim ako vy.
Rôzne malé nuansy robia život v Japonsku zaujímavým.
Každý deň odlupujem vrstvy cibule.
Teším sa na to.
- Kanpai. - Kanpai.
Vitajte v Japonsku, Eugene.
Pred 154 rokmi bolo hlavným mestom Japonska Kjóto,
kým sa cisár nerozhodol presťahovať do mesta Edo,
- ktoré premenoval na Tokio - „hlavné mesto východu“.
Stačilo cisárovi, tak bude stačiť aj mne.
Veľmi pohodlne som sa vyspal vo svojom futóne.
Postaviť sa z postele mi trvalo asi desať minút,
ale potrebujem cvičiť, takže mi to padlo vhod.
Teším sa, že spoznám mesto.
Budem rád, ak budem môcť povedať synovi Danielovi:
„Dobre, so všetkým, čo si mi povedal o Tokiu, absolútne súhlasím.
Je to neskutočné mesto. Páčilo sa mi všetko, čo tebe.“
Tokio sa neustále mení,
a preto bolo nazvané „mestom bez pamäti“.
Už si nepamätám, kto to povedal.
Páni. Úžasný interiér.
Toto je pre mňa staré Japonsko.
Tokio má najväčšiu dochádzajúcu populáciu na svete,
takže sa môže pochváliť aj najrušnejšou stanicou.
Sme v krajine, v ktorej vymysleli rýchlik
a prvý sériovo vyrábaný elektromobil,
takže dopravný prostriedok, ktorý mi zabezpečil hotel, som nečakal.
- Zdravím. - Dobrý deň.
- Ako sa máte? Eugene. - Áno. Eugene, teší ma.
- Som Kay. - Kay.
- Váš koč čaká. - Pozrime sa.
Prekvapilo ma, že rikše sú stále použiteľným spôsobom dopravy
v modernom meste, akým je Tokio.
V súčasnosti sa využívajú iba na vyhliadkové atrakcie.
- Baví vás táto práca? - Áno, veľmi.
- Cítil som sa trochu previnilo. - Nemusíte.
- Narodil som sa pre beh. - Krásne.
„Narodil som sa pre beh.“ A ja pre sedenie.
- Áno. Poďme... Isteže. - Skúsme to, môžeme?
Prosím. Pozor pod nohy.
Snáď bude dosť rýchly,
lebo dnes je horúco a vánok by mi urobil dobre.
Pripútam vás pre bezpečnosť.
Ako rýchlo bežíte?
Prosím, oprite sa a uvoľnite sa.
Jeden, dva, tri.
Môžeme začať.
- Zatiaľ fajn. - Ďakujem, pán Levy.
Ako dlho sa tomuto venujete, Kay?
Už 19. rok.
Aký najdlhší beh ste absolvovali?
- Asi osemhodinový. - Osemhodinový?
Kam ste bežali? Do Kjóta?
Nie.
Čo máte na tomto meste rád?
Stále je tu čo robiť.
Áno, tu v Tokiu.
Nájdete tu aj zvláštne a šialené kultúry. Všetci tu spolunažívajú.
Je to tu pre vás nebezpečné?
Áno. Bežíme popri veľkých autách ako teraz.
Áno.
Je veľmi dôležité, aby sa vám dnes nič nestalo,
lebo sám späť do hotela netrafím.
Nateraz sa opriem a nechám nohy Tokijčana Kaya pracovať.
Odvezú ma do Asakusy, jednej z najstarších a najobľúbenejších turistických štvrtí.
OBCHODNÁ ULICA ASAKUSA
- Čas letí. Áno. - Čas letí. Neskutočné.
- Arigato. - Toto je
perfektný spôsob dopravy.
- Arigato. - Vďaka.
Jeden z najenergických ľudí, akých som kedy stretol.
Je neskutočne skvelý.
Toto patrilo medzi tie jedinečnejšie privítania v meste.
Nemôžem sa však spoliehať na iných, aby ma doslova nosili.
Nastal čas vyraziť pešo.
Všimol som si ticho v uliciach.
Nikto tu nekričí,
autá netrúbia.
V takomto veľkom meste to je nezvyčajné.
Dohodol som si stretnutie so sprievodkyňou,
aby som objavil krásy Asakusy.
Ale pochybujem, že sa stretnem s niekým, kto bude svojráznejší než Kay.
- Dobrý deň. - Koničiva.
Asi som sa preriekol.
Volám sa Cyber Zajko.
- Mám vás volať „Cyber“, či...
- Cyber Zajko. - Áno.
Cyber Zajko má takú jedinečnú reputáciu ako aj meno.
Je taká vplyvná vlogerka, že sa dostala na ázijský zoznam Forbes 30 pod 30.
Vytváram videá a obsah
o prekonávaní rozdielov medzi Východom a Západom.
Vzdelávam publikum o nepísaných pravidlách japonskej kultúry.
- Jedli ste už moči? - Moči?
Je to tradičný japonský dezert. Páči sa.
- Veľký hryz. - To mi hovoríte teraz.
Dobre. Máme nepísané pravidlo,
že pri jedení by sa nemalo chodiť, takže...
Úžasné nepísané pravidlo. Vlastne by ste to mali mať spísané.
- Môžeme? - Áno.
Pred štyristo rokmi
táto časť mesta predstavovala rušnú a zábavnú štvrť.
Je skvelé, že ste prišli sem. Toto je ako L.A., Hollywood Japonska.
Ľudia ju často navštevujú v kimonách,
ako spôsob prepojenia s japonskou tradíciou.
Úprimne, svoje oblečenie som asi podcenil.
Ideme do chrámu Senso-ji,
najstaršieho v Tokiu.
Chodíme sa sem modliť, vzdať úctu Bohu a našim predkom.
A veštíme si tu osud.
Nerád si veštím.
Prečo by ste chceli vedieť, čo sa stane?
Nechcem sa každé ráno zobúdzať a myslieť na svoj koniec.
- Máte číslo 78. - Sedemdesiatosem. Toto?
Číslo 78. Najväčšie a najlepšie šťastie.
Vyšlo vám to najlepšie.
Dobre, toto nebolo plánované.
Nezmanipulovali sme to.
Vyšlo mi to najväčšie a najlepšie.
- Vlastne... - Čo?
...máme nepísané pravidlo, že ak vám vyšiel najlepší osud,
je to vlastne veľmi zlé.
Prečo to hovoríte?
Prečo ste povedali, že je to zlé, keď som bol šťastný,
že som si vytiahol najväčšie šťastie?
Pretože život je o vzostupoch a pádoch.
Niekedy chcete byť v normále,
- bez vzostupov a pádov. - Áno.
Môžete to zahodiť.
- Nechám si to. - Dobre.
Je to také úžasné, že si to budem dokola čítať.
Máte šťastie, Eugene.
To vám poviem.
Predpoveď obrovského nešťastia
ma to dosť znepokojila.
Určite vás neprekvapí, že moja myseľ má sklon myslieť na katastrofy.
Môžete si tipnúť, o čom premýšľam v meste náchylnom na prírodné katastrofy.
Spomínam si, že pred 15 - 20 rokmi som zažil zemetrasenie v Los Angeles.
Bolo to také mierne hojdanie,
prebral som sa a cítil, že sa všetko takto trasie.
Myslím, že tu bývajú silnejšie a častejšie zemetrasenia.
Povedal som „častejšie“, ale to bolo slabé vyjadrenie.
Som v seizmicky najaktívnejšej oblasti na Zemi.
Prečo som tu?
Mohlo by sa niečo stať? Neviem.
Obrovská populácia Tokia žije na mieste, kde sa stretávajú tri tektonické dosky,
čo značí zemetrasenia.
Často sa tu objavujú aj záplavy a tajfúny.
Dúfam, že Eugenovi sa nič nestane. Môže to byť veľmi silné.
Aké je byť pravým Tokijčanom? To sa chystám zistiť.
Neochotne som prijal Albovo a Masovo nezvyčajné pozvanie.
Úprimne, neviem, či tým dvom môžem veriť.
- Zdravím, páni. - Zdravím.
Koničiva.
Nachádzame sa pri „Vzdelávacom centre o bezpečnosti života Hondžo“.
Žiaci sa tu učia o prírodných katastrofách.
Keď to stačí deťom, tak aj mne.
- Eugene, toto je Tamora - san.
Na vlastnej koži tu okúsite silný vietor,
aký by ste zažili pri skutočnom tajfúne.
Dobre.
Tamora- san sa zjavne dopočul,
že som v zemetraseniach zbehlý,
preto ma rovno povýšil na druhý level
príručky prežitia katastrof: tajfúny.
A aj veľmi silný dážď.
Dobre. Toto som nečakal.
DÁŽĎ A SILNÝ VIETOR
Nevychádzam z domu bez skontrolovania predpovede,
ale tu asi musíte byť pripravený na všetko.
Má to aj čižmy.
Našťastie ma navlečú do bezpečnostnej výbavy,
ktorú by som pri skutočnom tajfúne nemal.
- Masa. - Áno?
Už ste to zažili?
Áno, ako dieťa.
Dobre. No, prežil.
Ideme na to.
Dobre.
Ešte som nevidel človeka, ktorý by si viac užíval katastrofy.
Dobre, poďme.
Ukázalo sa, že som mal pravdu. Tým dvom sa nedá veriť.
Ale nespravím Tamora- sanovi takú radosť, že sa nechám spláchnuť.
- Dobre? - Dobre.
Prečo sa tak teší?
- Môžeme? - Hlavy dolu.
Držte sa ako o život.
Zažijete vietor s rýchlosťou 30 metrov za sekundu
a zrážky 50 mililitrov za hodinu.
Tri, dva, jeden, teraz!
Eugene: Nerobia si tu žarty.
Eugene: Masa, ako to zvládate?
Masa: Nepočujem vás, Eugene.
Je všeobecne známe, že som sám robil svoje kaskadérske kúsky.
Tom Cruise a Levy sú známi tým, že nepotrebujú kaskadérov.
Taký je tajfún?
Pokojne som si mohol priviesť kaskadéra.
Nik by to nezistil. Mal by okuliare.
Áno.
- Viac sa tešiť nemôže. - Áno.
Urobil som to sám, a preto pracujem.
Bolo to intenzívnejšie, než som očakával.
Ak by som sa nemal čoho držať,
sayonara, však?
Nebudete pri sebe vždy mať
vysmiateho Tamora- sana, ktorý vám povie, čo robiť.
Dobre.
Tokio je obrovské mesto s velikánskym počtom obyvateľov
a postihujú ich prírodné katastrofy.
Hoci sa na nich toho rúti veľa,
medzi obyvateľmi panuje pokoj.
Všetko sa hromadí, no oni cez to prechádzajú takto.
Je to v skutku úžasné.
Po prežití tajfúna sa na večeri stretávam so Cyber Zajkom.
Chceme relaxovať, vychutnať si dobré jedlo a nemyslieť na prírodné katastrofy.
Začína tu byť rušno.
Tokio prežíva príbeh dvoch miest,
fascinujúce spojenie tradícií a špičkovej technológie.
Potom, čo som sa ponoril do minulosti, sa teším na jeho modernistickú súčasnosť.
Je to dvanásť poschodí video značení.
Videli ste už niečo také?
Toto je jedna z najvzrušujúcejších prechádzok na večeru,
akú som asi kedy zažil.
Hlavné mesto Japonska je rajom pre milovníkov jedla.
Môže sa pochváliť väčším počtom michelinských reštaurácií než iné mestá.
V reštaurácii Sagaja
mi prisľúbili dokonalú kombináciu technológie, jedla a umenia.
Koničiva. Rada vás opäť vidím.
- Božínku, Cyber Zajko. - Čo poviete?
Ešte nikdy som nevidel takéto niečo.
Večerať s nami budú...
- Erica. - Erica.
A Chris.
Sme v reštaurácii, do ktorej prídu ľudia,
- a vy sa ku komukoľvek pridáte... - K neznámym.
- Neznámym. - Tu.
A veľmi rád vás oboch spoznávam.
Bude to zábava.
Spoločné stolovanie je v tokijských reštauráciách
čoraz populárnejšie.
Dobrý deň. Dobrý, Eugene. Teší ma.
Neviem si predstaviť, ako im to napadlo.
Našťastie mi to vysvetlí Saka, ktorá stojí
za týmto zážitkom.
Mesiačnik je špeciálna miestnosť,
kde zažijete multisenzorický zážitok zo stolovania v našom umeleckom diele.
Páni, aký koncept. Čo je za ním?
Keď vám prinesú jedlá,
uvidíte svet, ktorý odzrkadľujú,
a vyvinie sa pred vami na stole
a vo väčšom priestore.
Teším sa.
Viac než 92 percent povrchu tohto mesta nepokrýva zeleň.
Riešenie na spôsob Tokia:
zaplniť vnútorný priestor simuláciou prírody.
Pozrite, malý vtáčik.
- Vaša večera. - Ak si ho chytíte.
Máte radi jedlo?
Milujem ho.
Nemám exotické chúťky. Napríklad nemám rád suši.
Nikdy ste ho nejedli?
Nie.
- Kvôli surovej rybe? - Áno.
Nie je to pre mňa. Uvarte ju. Dajte ju na oheň. Ugrilujte ju.
Som sám vojak v poli. Miliarda ľudí zbožňuje suši.
A potom som tu ja. Ten čudný chlapík.
Možno je čas, aby som preskočil plot a začal...
Niečo ide.
Toto je sašimi.
Je pripravené z morského ježka.
A napravo je japonský úhor.
Ak sa poobzeráte,
- uvidíte, že po stole preteká voda. - Voda.
Tam, kde máte taniere, voda netečie.
Úprimne, ťažko sa sústredím
na krásne vizuálne efekty, bojím sa, že urazím svojich hostiteľov.
Nečakajte na mňa.
Verte mi, nečakajte.
Dnes je deň, keď vyskúšate niečo nové.
Ak si zvyšok sveta vychutnáva suši,
no tak, Levy, dokážeš to aj ty.
Ochutnal som a bolo to fajn.
Nie je to zlé.
Nie zlé?
Poďme k niečomu inému. Idem na to.
Chutné. Trochu si to omočím.
Toto je chutné. Budem to jesť. Pozrite.
Na nové veci.
Som rád, keď ma k niečomu dotlačia.
Je to pre mňa dobré.
Ak ma nedotlačia,
takéto veci sa mi jednoducho nestanú.
Aha, kvety sa menia. Páni.
V rieke je rybka.
Kvitnú ďalšie kvety.
Fíha.
Toto je niečo.
Vytvára to spojenie medzi prítomnými ľuďmi,
s ktorými by ste sa inak nerozprávali.
Vyzeráme ako starí priatelia, a zrovna sme sa stretli.
Áno.
Je to neuveriteľné.
Od pohlcujúceho stolovania až po starobylé chrámy.
Zdá sa, že toto spletité mesto
sa mi postupne odhaľuje.
Vrstvu po vrstve.
Čakal som, že všetko sa mi tu bude zdať cudzie,
no cítim sa tu pohodlnejšie, než som predpokladal.
Prekvapujem sám seba svojou kulinárskou odvahou.
Dokonca mám za sebou prvú úspešnú skúsenosť so surovou rybou.
Dnes ráno som dostal tip, že Japonci vynikajú ešte v niečom,
čo skôr zapadne k mojim tuctovým chúťkam.
Môj syn Daniel
vraj ochutnal najlepší vajíčkový sendvič, aký kedy mal,
priamo tu v Tokiu,
takže som sa ho vydal hľadať.
Zrejme sa dajú ľahko nájsť, ale nie dnes.
Viem, že sú odborníci na autá a elektroniku,
no teraz sa pustili do niečoho veľkého:
do vajíčkového sendviča.
To vyzerá sľubne.
AMERICKÝ SENDVIČ
- Máte iba vajíčkové? - Áno.
Už žiadne telefonáty, máme víťaza.
Arigato.
Ďakujem. Poteším syna.
Vajíčkové sendviče jem celý život.
Neviete si predstaviť, čo to pre mňa znamená.
Ako mamine raňajky každú nedeľu.
Nádhera.
Pozrite, aký obrovský sendvič.
Vajíčkovú nátierku robím tak isto,
ako ju robievala moja mama.
Nedokážem sa jej prejesť.
Páni, je výborný.
Síce bol vynikajúci,
vajíčkový sendvič nemôže byť to posledné, čo v Tokiu ochutnám.
Na tejto ulici sú samé reštaurácie. Bude sa tu dať vybrať.
Znovu hľadám...
Páni.
...niečo tradičnejšie.
Toto je prvá zmienka o sumo, ktorú som videl od svojho príchodu.
Nerád by som odišiel
a nevidel niečo, čo je považované za ich národný šport.
Sumo sa datuje až do roku 23 pred n. l.
a je to typický šport japonskej umeleckej formy.
Viete, kto mi poskytne odborné informácie o sumo?
Eugene.
Ír.
- Zdravím. - Zdravím. Vitajte v sumo dódžó.
Asi nie ste Japonec.
Nie, ale prišiel som sem pred 20 rokmi, zamiloval si to tu
a ostal som tu žiť.
Dobre.
Zapájam sa do tohto športu už dve desaťročia, ako to len ide.
Zaujímavé, John je ďalší,
ktorý si tak zamiloval toto mesto, až si z neho vytvoril domov.
O tomto športe neviem takmer nič.
Prečo vznikol?
Pôvodne najsilnejší šampióni z každej časti krajiny
vystupovali pred vládcom.
V prvom súboji sumo porazený zomrel.
Začiatok bol doslova na život a na smrť.
Chcete vidieť chlapov pobiť sa?
Určite, ale z diaľky.
Onegaishimasu.
Tí sú obrovskí. Obrovskí chlapi.
Eugene. Zápas sa začína takto:
Dvaja zápasníci si drepnú, tlesknú rukami.
Keď sú obaja pripravení, začnú.
Môžete cítiť ich silu.
Rád sa vyhýbam násiliu za každú cenu.
Nerád som blízko pri tom.
Ak vytlačia protivníka z ringu
alebo sa dotknú povrchu ringu
inak než chodidlami, prehrajú.
Páni.
Sumo má aj rozhodcu.
Má za úlohu udržať veci pri živote
a nech všetko ide ako po masle.
Ste pripravený skúsiť to?
Ja? Áno, iste.
Musíte poznať tri slová.
Prvé je matta nashi.
Matta nashi.
To znamená, že niet času. Nezastavovať.
Hakkeyoi! Nezastavujte. Pokračujte. Hakkeyoi!
Používa sa, keď nebojujú, a akcia stagnuje.
Yoi, Hakkeyoi!
Ďalej budete počuť slovo nokotta.
Nokotta. Nokotta.
Znamená to, že stále zápasíte. Nie je koniec.
- N... - Nokotta.
- Matta nashi. - Matta nashi.
- To bolo prvé. - „Hattenoi.“
- Hakkeyoi. - Hakkeyoi.
Nespomínam si.
A posledné je?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokotta. - Nokotta.
Výborne.
Ešte si to zopakujem, než do toho pôjdem, lebo chlapi budú...
Myslím si, že sa otočia a udrú ma.
Dobre. Fajn. Človeče, je to celkom zábava.
Tým pádom som pripravený vstúpiť do ringu.
Matta nashi.
- Má z vás vyžarovať sebavedomie. - Dobre.
Vy vediete túto šou.
Ukážem im, kto je kto.
A pokyny na javisku sa nekončia.
John ma úplne zrežíroval.
V rukách držíte gunbaj.
Je to vojnová lopatka.
Ukážete ňou na víťaza
a poviete shobu ari.
Shobu ari.
- Viac, nahnevanejšie. - Shobu ari.
- Trochu menej. - Shobu ari.
- To je ono. - Môžete odstúpiť.
To sa mi páči.
Matta nashi.
Hakkeyoi.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
Síce v cudzom jazyku,
ale slová, ktoré vychádzali z mojich úst, som bral smrteľne vážne.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
A tí dvaja sumo zápasníci rozhodne vedeli, aké sú dôležité.
Nokotta, nokotta.
Shobu ari.
- To bolo úžasné. - Dosť dobré?
- Išlo vám to. Boli ste skvelý. - Dosť desivý?
Mal som pocit, že zápasníci sa ma báli a rešpektovali ma.
Je len málo rozhodcov, ktorí odpútavajú pozornosť od zápasníkov,
a verím, že ste jedným z nich.
Nuž, ďakujem, John.
Od vás to pre mňa skutočne veľa znamená.
Hakkeyoi.
Už asi viem,
prečo sa John aj ostatní zamilovali do Tokia.
Nokotta, nokotta.
Sumo je vizuálne divadlo, na prvý pohľad jednoduché,
no keď sa doňho zahĺbite, objavíte oveľa viac.
A to platí aj pre toto mesto.
Teda, toto je šialené.
Na svojej poslednej ceste do hotela si po stretnutí so zápasníkmi
pre mňa Tokio pripravilo ešte jednu výzvu:
prejsť z jednej strany ulice na druhú.
Pozrite sa. To je niečo, však?
Ešte som nevidel takúto kopu ľudí. Ako Times Square, ale desaťkrát také.
V štvrti Šibuja sa nachádza najrušnejšia križovatka,
kde sa dopravná špička začína s východom slnka a trvá celý deň.
Najprv si to pozriem.
Na každú zelenú vykročí 3-tisíc ľudí.
Som tu už pár dní, takže verím,
že ak to dokáže 2 999 ľudí, tak aj ja.
Pôjdem s davom. Poďme.
Vidíte, že by do seba niekto narazil? Nie.
Zázračná organizácia.
Akoby cez cestu prechádzalo celé Toronto.
Po príchode som sa obával troch vecí:
kultúry, jazyka a jedla.
Kultúra: naozaj úžasná.
Jazyk: pre mňa bez problému.
Jedlo: mám si na čo zvykať, ale popracujem na tom.
Prešiel som Šibuju. Je to neuveriteľne krásne.
Ťažko opísať,
ako presne vás toto mesto privíta.
Je to komplikovaný národ. Je v ňom niečo staré i nové.
Neprikláňam sa ani k jednému.
A predsa som našiel cestu medzi týmito dvoma pólmi,
v ktorej som sa cítil príjemne.
Môj syn Daniel povedal: „Keď navštíviš Tokio,
budeš sa tam chcieť vracať.“
Na preskúmanie všetkých vrstiev Tokia
bude treba ešte jeden či dva výlety.
Takže, chalanisko mal pravdu.
Preklad titulkov: Jessica Mona Youssefová