En stor filosof sa en gang: "Verden er en bok,
og de som ikke reiser, leser bare én side."
Jeg må si at jeg har lest noen sider, og jeg liker ikke boken noe særlig.
Av flere grunner gleder jeg meg ikke til å reise.
Når det er kaldt, er det ukomfortabelt.
Isbading naken?
- Ja. - Det er en fantastisk invitasjon.
Når det er for varmt, vel... Jeg er ukomfortabel.
Jeg kan ikke løpe så fort.
- Men jeg er 75 år. - Trenger du hjelp?
Nei takk.
Og kanskje det er på tide å utvide horisontene mine.
Å, herregud.
Første gangen jeg har hatt neven i en elefantrumpe.
Det positive er at jeg bor på noen fantastiske hoteller.
Du store min. Dette er spektakulært.
Ulempen er at jeg har gått med på å utforske det som er utenfor.
- Forsiktig. - Sier du det?
- Vakkert fjell. - Det er en vulkan.
Er det en vulkan?
En verden jeg har unngått hele livet.
Åh. Sadie.
Herregud.
Bare å overleve ville vært fint.
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Det var aldri sannsynlig at jeg kom til å reise til Tokyo.
Jeg har bekymringer.
Kulturelle kløfter jeg aldri har krysset.
En diett som er for eksotisk til å nyte.
En språklig dragkamp jeg aldri vil vinne.
Og ordet travel får ny betydning.
Sønnen min Daniel har vært her ofte, og han har skrytt hemningsløst av landet.
Han sa stadig: "Du må dra til Japan. Du vil elske det når du kommer dit."
Så på hans ordre er vi her.
Men jeg er helt annerledes enn sønnen min.
Han er en sorgløs kosmopolitt, mens jeg er forsiktig og konvensjonell.
Det er vanskelig for meg å være komfortabel noe som helst sted.
Så verdens største by føles spesielt overveldende.
Jeg må få skyss av en som kan hjelpe meg med å navigere byen.
Uheldigvis er jeg laget for komfort, ikke fart, så vi får se hvordan dette går.
- Hei, Eugene. Konnichiwa. - Konnichiwa.
- Legg sakene i bagasjerommet. - Greit.
- Du har med følget ditt. - Det er gjengen min.
Guiden min flyttet til den japanske hovedstaden fra motsatt side av verden.
- Den er litt lav. Beklager. - Ingen bil for gamle menn.
- Den er i japansk størrelse. - Inn med den.
- Eugene.
- Albo. - Er du klar?
Så klar som jeg kan bli.
Jeg tar deg med til hotellet ditt. Nå og da trår jeg klampen i bånn.
Og han tullet ikke da han sa "klampen i bånn".
- Hvordan var det? - Det var skummelt.
En gang var dette en fiskelandsby, men nå har Tokyo 40 millioner innbyggere.
Like mange som i Canada, men på 0,02 % av Canadas areal.
- Jeg er også faktisk fra Toronto, så... - Er du fra Toronto?
Når flyttet du til Tokyo, og hvorfor?
Jeg ble betatt av noe som virket som en annen verden.
Albo er ikke alene.
Én av ti tokyoitter i 20-årene ble født i utlandet.
Så hva er det ved denne byen som du elsker så høyt?
I oppveksten elsket jeg anime og japanske filmer og TV-programmer.
Man får en slags nostalgi for et sted man aldri har vært før.
Da jeg kom hit og opplevde det selv, var det som et videospill i virkeligheten.
Jeg føler at jeg er i et videospill nå, for å være ærlig.
Alle millionene som har gjort byen til sitt hjem, må ha skjønt noe.
Jeg er spent på å finne ut hva det "noe" er.
Dette er storbylivets sentrum i Tokyo.
Jøss. Dette er svært. Se på folkene.
Dette er en kul måte å ankomme det som ser ut som en veldig kul by.
- Rundt her, så er vi fremme. - Det var noe for seg selv.
Jøss.
- Vi kan gjøre den litt høyere. - Bare for deg.
Tusen takk. Det var flott.
De neste dagene
skal jeg bo bak denne utsmykkede metallfasaden, på Hoshinoya hotell.
Det er en blanding av luksus, høyteknologi og tradisjonell japansk enkelhet,
i likhet med selve byen.
- Hallo. - Hallo. Velkommen til Hoshinoya Tokyo.
- Takk. - Vennligst ta av deg skoene her. Ja.
Bra jeg ikke har på meg støvler opp til knærne.
Jeg skjønner at det er tradisjon, men å ikke ha på meg sko
gjør meg litt engstelig for tilstanden på sokkene mine.
- God kveld. - Hei.
- Jeg heter Yuka. Jeg vil vise deg rundt. - Ja, la oss gjøre det.
Hotellet er en moderne "ryokan",
et tradisjonelt japansk gjestgiveri som blomstret for 400 år siden.
VELKOMMEN TIL HOSHINOYA TOKYO!
Vi har japanske shoji-skillevegger og tatami-matter.
Veldig fint. Og jeg la merke til at sengen ser ut til å være på gulvet.
- Du virker forferdet. - Sier ikke at det kan være problematisk
for en på min alder, men jeg må kanskje vri meg litt for å komme meg opp av senga.
Her borte har vi badet.
Japanere elsker å bade.
Her er toalettet.
Det er som å ha en liten kompis her inne.
Yuka, takk for omvisningen.
- Håper du vil nyte oppholdet. - Det vil jeg nok.
Men først skal jeg bruke litt tid på å bli vant til badet.
Det er litt komplisert.
Jeg stoler ikke på et toalett som er mer allsidig enn meg.
Her står det "trykk". Det er litt skummelt.
Man vet ikke om man blir dyttet opp eller sugd ned. Her står det "posisjon".
Vet ikke om du blir irettesatt for å være i feil posisjon
og man hører et høyt signal.
Jeg tror at man har det gamle og det nye i Tokyo.
Det er en slags zen-lignende kvalitet ved rommet. Det er fint.
Det er japanske persienner foran vinduene, men så er det et robottoalett.
Det er den kombinasjonen jeg må navigere meg gjennom her i Japan.
Men inntil videre må jeg navigere meg frem til Albo igjen.
Det er en bar som heter Hoshigumi.
Han inviterte meg til Sankaku Chitai,
et av de få områdene i Tokyo som ennå ikke har blitt sanert.
Akkurat nå er det gammelt og litt falleferdig. Jeg kjenner følelsen.
Det er som en bakgate. Jeg kan ikke lese skiltene.
Jeg vet ikke helt hvor vi er.
Eugene, du kom. Dette er vennen min Masa.
- Hyggelig å møte deg. - Hei. Hyggelig.
Han er min japanske venn. Hva med noen drinker?
Han drikker japansk håndverksøl. Jeg drikker whisky og tonic.
Du blir farlig.
- Jeg tar en japansk øl. - Ok.
Det er sånn barene er i dette området.
Veldig populært blant de yngre, som jeg nå er en del av.
Ja. Arigatou.
- Bra japansk. - Ja.
Når vi drikker øl, sier vi alltid kanpai.
- Kanpai betyr "skål".
- Kanpai. - Ja.
Kanpai. Klirr, klirr.
- Masa, hva gjør du? - Jeg er kontoransatt.
Det japanske ordet er sararīman...
- Ok. - ...som bokstavelig talt betyr "lønnsmann".
Jeg har hørt at dere har sinnssykt lange arbeidsdager.
Japanere pleier delvis å identifisere seg med hvor de jobber.
- Det blir stammen deres. - Ok.
Etter jobben må man drikke med dem.
Noen ganger må man holde ut helt til neste morgen.
Hold opp!
Må du dra ut og drikke med sjefen din hele natten?
- Ja. - Det er vanlig.
Balansen mellom jobb og fritid kan være vanskelig her.
Vår yakisoba er her.
Forsyn dere, karer.
Man spiser nudlene sånn her.
- Man slurper. - Slurper maten?
Det er sånn man får med seg smakene.
Den andre grunnen er å fortelle kokken at du virkelig nyter måltidet.
I stedet for å si "unnskyld, dette er veldig godt",
- forteller du ham det med lyden... - Av at du spiser.
Slurpingen.
Det er noe jeg må venne meg til.
Han liker det.
Du gjør det bra.
Jeg prøvde. Det er ikke så lett.
Hvis jeg suger det inn, kommer jeg til å sette det i halsen og dø.
Det er dumt å dø mens man slurper nudler. Det skal ikke stå på gravsteinen din.
Du gjør det bra.
Jeg elsker dette lille stedet.
Jeg har vært her i 12 år. Jeg føler fortsatt det du føler i dag.
Det er så mange fascinerende små nyanser ved livet i Japan.
Hver dag skreller jeg av lagene på en løk.
Det liker jeg.
- Kanpai. - Kanpai.
Velkommen til Japan, Eugene.
For 154 år siden var Kyoto Japans hovedstad,
helt til keiseren bestemte seg for å flytte til byen Edo
og endre navnet til Tokyo, som betyr "den østlige hovedstaden".
Bra nok for keiseren, bra nok for meg.
Jeg sov veldig komfortabelt på futonen.
Jeg brukte ti minutter på å komme meg opp av senga,
men jeg trenger vel treningen, så det er bra.
Jeg gleder meg til å utforske byen.
Jeg vil gjerne dra tilbake og si til sønnen min Daniel:
"Ok, jeg er helt enig med deg om alt du fortalte meg om Tokyo.
Det er en sprø by. Alt du elsket, elsket jeg."
Tokyo endrer seg hele tiden og har blitt beskrevet som en by uten minne.
Det er et sitat fra en hvis navn jeg nå har glemt.
Jøss. Utrolig interiør.
Dette er gamle Japan for meg.
Med verdens største andel pendlere
er det ikke overraskende at Tokyo også har den travleste stasjonen.
I et land som ga oss lyntoget og første masseproduserte elektriske bil,
var det et litt uventet transportmiddel hotellet skaffet meg.
- Hallo. - Hallo.
- Hvordan går det? Eugene. - Eugene-san. Hyggelig å møte deg.
- Jeg heter Kay. - Kay.
- Og vognen din er klar. - Se på den.
Jeg er overrasket over at rickshawer fortsatt er et mulig fremkomstmiddel
i en moderne by som Tokyo.
Ja. Nå blir den bare brukt til å se på severdighetene.
- Er det en morsom jobb? - Ja, veldig morsom.
- Jeg hadde litt skyldfølelse. - Det burde du ikke.
- Jeg er født til å løpe. - Det liker jeg.
"Jeg er født til å løpe." Jeg er født til å sitte.
- Skal vi gjøre et forsøk? - Ja, selvfølgelig. Ja, vær forsiktig.
Jeg håper han er ganske rask,
for det er varmt i dag, og jeg kan trenge brisen.
- Jeg skal feste sikkerhetsbeltet. - Hvor raskt løper du?
Vennligst len deg tilbake og slapp av. Én, to, tre.
La oss sette i gang.
- Det går bra så langt. - Tusen takk, Mr. Levy.
- Hvor lenge har du drevet med dette, Kay? - Dette er det 19. året for meg.
Hvor lang var den lengste turen din?
- Kanskje åtte timer. - Åtte timer?
- Hvor dro du? Kyoto? - Nei.
- Hva er det du elsker ved byen? - Det er så mye å gjøre her i Tokyo.
Noen rare og sprø kulturer. Alt eksisterer side om side.
Blir det noen gang farlig for deg her ute?
Ja, siden vi løper sammen med veldig store biler.
Ja.
Det er veldig viktig at du er forsiktig mens du jobber,
for jeg finner aldri veien tilbake til hotellet.
Inntil videre lener jeg meg tilbake og lar Kay stå for arbeidet
når han tar meg med til et av byens eldste og mest populære turistområder, Asakusa.
- Tiden flyr. Ja. - Tiden flyr sannelig. Utrolig.
- Arigatō. - En perfekt måte å komme seg rundt på.
- Arigatō. - Takk.
Han er en av de livligste personene jeg noensinne har møtt.
Sinnssykt flott.
Det var en ganske unik introduksjon til en by.
Men jeg kan ikke være avhengig av at andre skal bære meg rundt.
Det er på tide å fortsette til fots.
Jeg legger merke til hvor stille det er i gatene.
Man hører ikke noen som roper,
man hører ikke bilhorn.
Det er uvanlig for en så stor by.
For å avdekke Asakusas herligheter har jeg avtalt å møte en guide.
Men jeg tviler på at jeg vil møte noen som er like herlig fargerik som Kay.
- Hei. - Konnichiwa.
Jeg uttalte meg for tidlig.
Jeg heter Cyber Bunny.
- Skal jeg si "Cyber" eller... - Kall meg Cyber Bunny.
- Cyber Bunny. - Ja.
Cyber Bunnys rykte er like unikt som navnet hennes.
En så innflytelsesrik kulturvlogger at hun er på Forbes Asias "30 under 30"-liste.
Jeg lager videoer og innhold om å gjøre avstanden mellom Østen og Vesten mindre.
Jeg lærer opp seerne om de uskrevne reglene i japansk kultur.
- Har du smakt mochi? - Mochi?
Mochi er en tradisjonell japansk dessert. Vær så god.
- For en stor munnfull. - Det sier du nå.
Ok. Det er en uskreven regel at du ikke skal gå og spise samtidig, så...
En fantastisk uskreven regel. De burde gjøre det til en skreven regel.
- Skal vi gå? - Ja.
For 400 år siden var denne delen av byen det travle underholdningsstrøket.
Det er passende at du er her. Det er som Japans Hollywood.
Nå drar folk ofte hit i kimonoer for å knytte bånd med japansk tradisjon.
Jeg føler at jeg ikke er pent nok kledd.
Vi skal til Sensō-ji-tempelet.
Det er det eldste tempelet i Tokyo.
Vi drar hit for å be og vise aktelse til guden og våre forfedre.
Vi får også en spådom.
Jeg er ikke så glad i spådommer. Hvorfor vil man vite hva som skal skje?
Jeg vil ikke våkne hver morgen og tenke på min egen bortgang.
- Nummeret ditt er 78. - Denne?
Nummer 78. Den høyeste, beste spådommen.
Du fikk den beste.
Ok. Dette var ikke planlagt. Ikke fikset. Fikk den høyeste og beste.
- Faktisk... - Hva?
...er det en uskreven regel om at den beste spådommen er veldig dårlig.
Hvorfor sa du at den er dårlig når jeg var så lykkelig
over at jeg fikk den høyeste og beste spådommen?
Fordi livet handler om opp- og nedturer. Noen ganger vil man bare være normal.
- Ingen opp- og nedturer. - Akkurat.
- Du velger om du beholder den. - Jeg beholder den.
Jeg fortsetter å lese den, siden den var så bra.
- Du er heldig, Eugene. - Det vil jeg si.
Spådommen om utrolig dårlig godt hell har gjort meg bekymret.
Det overrasker deg ikke å høre at jeg har en tendens til å krisemaksimere.
Byen er ofte utsatt for naturkatastrofer, så gjett hva jeg begynte å tenke på.
Jeg var i et jordskjelv i Los Angeles for 15-20 år siden.
Det var ganske rolig gynging.
Jeg våknet og kjente at alt, du vet, gjorde dette.
Jeg tror de har kraftigere jordskjelv her, og jeg vet at de har flere av dem.
Jeg sier "flere av dem", men det er en underdrivelse.
Jeg er i den mest seismisk aktive sonen på jorden.
Hvorfor er jeg her? Kan det skje noe nå? Jeg vet ikke.
Tokyos enorme befolkning bor der tre tektoniske plater møtes,
noe som betyr jordskjelv.
Byen er også veldig sårbar for oversvømmelser og tyfoner.
Håper det vil gå bra med Eugene. Dette kan være intenst.
Hvordan er det å være en ekte tokyoitt? Det skal jeg finne ut.
Jeg har motvillig takket ja til Albo og Masas uvanlige invitasjon.
Jeg vet ikke om jeg stoler på de to.
- Hei, mine herrer. - Hei. Konnichiwa.
Dette er "Honjo Life Safety Learning Center".
Skolebarn kommer hit for å lære om naturkatastrofer.
Bra nok for skolebarn, bra nok for meg.
Eugene, dette er Tamura-san.
Her skal du oppleve de sterke vindkastene du ville opplevd i en ekte tyfon.
Ok.
Tamura-san har fått med seg at jeg har peiling på jordskjelv,
så han eskalerer treningen min til andre kapittel
av håndboken for å overleve katastrofer: tyfoner.
Og også veldig, veldig sterk nedbør.
Ok. Det var ikke det jeg forventet.
NEDBØRS- OG VINDSTYRKE
Jeg sjekker alltid værmeldingen,
men her må man visst være forberedt på alt.
Og det følger med støvler.
De gir meg alt sikkerhetsutstyret jeg ikke ville hatt i en ekte tyfon.
- Masa. - Ja?
- Har du gjort dette før? - Jeg opplevde det da jeg var liten.
Han overlevde.
Sånn, ja.
Greit.
Ok.
Aldri sett en mann som nyter en katastrofe mer.
Vi setter i gang.
Det var riktig av meg å ikke stole på Albo og Masa.
Men jeg skal ikke gi Tamura-san gleden av å skylle meg vekk.
- Ok? - Ok. Hvorfor er han så glad for dette?
- Klar? - Se ned.
Og hold deg godt fast.
Dere skal oppleve en vindstyrke på 30 m/s og 50 milliliter nedbør i timen.
Tre, to, én, gå!
Eugene: De tuller ikke her.
Eugene: Masa, hvordan går det baki der?
Masa: Jeg hører deg ikke, Eugene.
Jeg har gjort mine egne stunt. Det er en kjent sak.
Cruise og Levy er kjent for å gjøre sine egne stunt.
Er det sånn en tyfon føles?
Jeg kunne lett hatt med en stuntmann og gitt ham disse klærne.
Ingen hadde visst det. På med brillene.
- Ja. - Kunne ikke vært mer fornøyd.
Men jeg gjorde det selv. Det er derfor jeg får arbeid.
Det var mye mer intenst enn jeg hadde forventet.
Har man ikke noe å holde seg fast i, er det sayonara, ikke sant?
Og du har ikke alltid en smilende Tamura-san som sier hva du skal gjøre.
Ok.
Tokyo er en gigantisk by med en enorm befolkning,
og de har naturkatastrofer.
Det er mye de blir utsatt for, men likevel er det en ro i befolkningen.
De utsettes for alt dette, men de kommer seg gjennom det på denne måten.
Det er ganske utrolig.
Etter å ha opplevd en tyfon skal jeg spise middag med Cyber Bunny.
Målet er å slappe av, nyte god mat og ikke tenke på naturkatastrofer.
Det begynner å bli travelt.
Tokyo er virkelig to byer,
en fascinerende sammensmelting av tradisjon og høyteknologi.
Jeg har fordypet meg i byens fortid og vil nå utforske den moderne nåtiden.
Det er som reklameskilt med videoer på 12 etasjer.
Har du sett noe lignende før?
Dette er en av de mest spennende gåturene til en middag
jeg noensinne har opplevd.
Den japanske hovedstaden er et paradis for gourmeter.
Det er flere restauranter med Michelin-stjerner her enn i noen annen by.
Og her på restauranten Sagaya
har jeg blitt lovet en perfekt blanding av teknologi, mat og kunst.
Konnichiwa. Godt å se deg igjen.
- Cyber Bunny. Jøye meg. - Hva syns du?
Jeg har aldri sett noe lignende.
Vi skal spise middag sammen med...
- Erica. - Erica.
Og Chris.
Dette er en restaurant hvor folk møter opp
- og bare spiser sammen med de som... - Med fremmede.
- Fremmede. - ...er her. Veldig hyggelig å møte dere.
Det blir gøy.
Fellesmåltider begynner å bli stadig mer populært i Tokyos restauranter.
Hei, Eugene. Hyggelig å møte deg.
Kan ikke se for meg hvordan de fant på dette.
Heldigvis skal Saka, en av de som står bak opplevelsen, forklare det.
...Måneblomst, som er et unikt rom
hvor man kan ha en multisensorisk middagsopplevelse i et av kunstverkene.
Jøss, for et konsept. Hva ligger bak det?
Når rettene kommer, vil dere se at verdenen inni retten
på en måte sprer seg ut på bordet og inn i det større rommet.
Jeg gleder meg.
I over 92 % av byen er det ingen grøntområder.
Løsningen kunne ikke vært mer Tokyo.
De fyller et rom med en simulasjon av naturen.
Se, en liten fugl.
- Det er middagen. - Hvis du kan fange den.
Er du en gourmet?
Jeg elsker mat.
Jeg har ikke eksotisk smak. Jeg spiser for eksempel ikke sushi.
- Har du aldri spist sushi? - Nei.
- Fordi det er rå fisk? - Ja.
Ikke noe for meg. Tilbered den. Legg den over et bål. Grill den godt.
Jeg er alene. Flere milliarder folk spiser og elsker sushi.
Det er meg. Jeg er den rare personen.
Kanskje det er på tide at jeg begynner å...
Vel, her kommer det noe.
Dette er et sashimi-kunstverk.
Det lages med sjøpinnsvin.
Til høyre har dere japansk havål.
Hvis dere ser dere rundt,
- renner det vann på bordet. - Vann.
Og vannet renner rundt tallerkenene.
Jeg sliter med å konsentrere meg
om det vakre skuet fordi jeg er bekymret for å fornærme vertene.
Ikke vent på meg. Tro meg, ikke vent på meg.
I dag skal du prøve noe nytt.
Hvis resten av verden kan nyte sushi, så kan du også det, Levy.
Jeg smakte på den, og den var ok.
- Ikke så verst. - Ikke så verst?
Nå går jeg videre til noe annet.
Det er godt. Dypper den litt.
Dette er godt. Jeg spiser dette.
Skål for å prøve nye ting.
Jeg elsker å få en liten dytt.
Det er bra for meg.
Hvis jeg ikke blir dyttet, vil ikke ting som dette skje.
Se hvordan blomstene forandrer seg. Jøss.
Det er fisk i elven.
Nye blomster blomstrer.
Jøss.
Dette er noe for seg selv.
Det skaper et bånd til de andre folkene i rommet
som du ellers ikke hadde fått sjansen til å snakke med.
Vi virker som gamle venner, og vi møttes akkurat.
Ja.
Dette er virkelig utrolig.
Fra fengslende middager til gamle templer.
Det føles nesten som om denne kompliserte byen
sakte begynner å vise seg for meg, lag etter lag.
Jeg trodde alt ville føles mer fremmed da jeg kom hit,
men jeg er mer komfortabel i denne byen enn jeg hadde forventet.
Jeg har overrasket meg selv med min kulinariske eventyrlyst.
Jeg har til og med hatt mitt første vellykkede møte med rå fisk.
Men denne morgenen fikk jeg et tips om at japanerne også er dyktige på noe
som passer litt bedre til min kjedelige smak.
Sønnen min Daniel
fortalte meg at det beste smørbrødet med eggesalat han hadde spist,
var her i Tokyo, så jeg er på jakt.
De er visstnok lette å finne, men ikke i dag.
Jeg vet de har taklet biler og elektronikk,
men nå har de prøvd seg på det største: smørbrød med eggesalat.
Ser lovende ut.
- Selger du bare eggesalat? - Ja.
Ingen flere innringere. Vi har en vinner.
Arigatō.
Takk. Sønnen min blir lykkelig.
Eggesalat er noe jeg har spist hele livet mitt.
Du vet ikke hvor stort øyeblikk dette er for meg.
Det er som en brunsjrutine som moren min hadde hver søndag.
Det er vakkert.
Se hvor stort smørbrødet er.
Eggesalat er noe jeg har laget på samme måte som moren min gjorde det.
Det er den ene tingen jeg aldri blir lei av å spise.
Jøss, det er godt.
Det var nydelig,
men selv jeg kan ikke la en eggesalat være det siste jeg erfarer i Tokyo.
Dette er som en rad av restauranter. Det er mange spisesteder her.
- Så jeg er på jakt igjen... - Jøss.
...for å finne noe mer tradisjonelt.
Dette er den første referansen til sumo jeg har sett så lenge jeg har vært her.
Jeg vil ikke forlate Japan uten å ha sett det som må kalles deres nasjonalsport.
- Sumo har eksistert helt siden 23 f. - Kr.
Det er en kunstform som er typisk for Japan.
Så vet du hvem jeg må møte for å få ekspertinformasjon om sumo?
Eugene.
En ire.
- Hei. - Hei. Velkommen til vår sumo-dohyō.
Du er ikke japaner.
Jeg kom til Japan for 20 år siden, forelsket meg i landet,
og så flyttet jeg hit.
Ok.
Jeg har vært involvert i denne sporten på alle måter i to tiår.
John er interessant nok enda en person
som ble så betatt av byen at han valgte å gjøre den til sitt hjem.
Jeg vet veldig lite om sporten.
Hvorfor ble den til?
Opprinnelig tok de med den sterkeste mesteren fra hver del av landet,
og de kjempet foran keiseren. I den første sumokampen døde taperen.
Så det begynte som en kamp på liv og død.
- Vil du se noen karer få juling? - Ja, på avstand.
Onegaishimasu.
Det er store karer.
Eugene. En kamp begynner sånn her: To sumobrytere går ned på huk. De klapper.
Og når begge to er klare, begynner de.
Du kjenner sammenstøtet, kraften, styrken til de karene.
Jeg liker å unngå vold. Jeg liker ikke å være så nærme det.
Hvis motstanderen dyttes ut av ringen, eller er nær ringen
med noe annet enn fotsålene, taper han.
Jøss.
I sumo er det en dommer. Jobben hans er å sørge for at ting skjer.
- Er du klar for å prøve? - Skal jeg prøve? Greit.
Det er tre ord du må kunne.
Det første er matta nashi.
Matta nashi.
Matta nashi betyr "tiden er ute, sett i gang".
Hakkeyoi! Ikke slutt. Fortsett. Hakkeyoi!
Det brukes når de ikke egentlig kjemper og det ikke skjer så mye.
Yoi! Hakkeyoi!
Det du hører oftest, er nokotta.
Nokotta. Det betyr: "Du er fortsatt med. Det er ikke over."
Nokotta.
- Matta nashi. - Matta nashi.
- Det er den første. - "Hattenoi."
- Hakkeyoi. - Hakkeyoi.
- Jeg husker ikke. - Og det siste?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokotta. - Nokotta.
Perfekt.
Han må repetere det før vi går inn, for karene kommer til å...
De kommer til å slå til meg, tror jeg.
Greit. Ok. Dette er faktisk gøy.
Og med det er jeg klar for å gå inn i ringen.
Matta nashi.
- Du må utstråle selvsikkerhet. - Ja.
- Det er du som bestemmer. - Jeg skal vise dem hvem som er sjefen.
Det er flere sceneanvisninger. John har blitt som Scorsese.
Det du holder, er en gunbai. Det er en krigsvifte.
Du må peke viften mot vinneren og si shōbu ari.
Shōbu ari.
- Mer. Sintere. - Shōbu ari.
- Litt mindre sint. - Shōbu ari.
- Sånn, ja. - Du kan gå ut nå.
Det likte jeg.
Matta nashi.
Hakkeyoi.
Nokotta.
Det er et fremmedspråk, men jeg levde og åndet ordene jeg sa.
Nokotta.
Og de to sumobryterne visste utvilsomt betydningen av det jeg sa.
Nokotta.
Shōbu ari.
- Det var strålende. Perfekt. - Var det bra? Skremmende nok?
Jeg følte at sumobryterne i ringen både respekterte og fryktet meg.
Få dommere stjeler oppmerksomheten fra sumobryterne,
men hvis noen kunne gjort det, er det deg.
Takk, John. Det betyr mye når det er du som sier det.
Hakkeyoi.
Jeg skjønner hvorfor John og andre har falt for Tokyo.
Nokotta.
Sumo er et imponerende skue som virker enkelt,
men hvis du fordyper deg i det, er det mye mer å oppdage.
På den måten er det en parallell til byen.
Jøss, dette er vilt.
På min siste gåtur til hotellet, etter å ha konfrontert to sumobrytere,
har Tokyo én siste utfordring til meg: Å gå over gaten.
Dette er noe for seg selv.
Jeg har aldri sett lignende folkemengder. Det er som Times Square ganger ti.
Ved Shibuya-krysset, verdens travleste gatekryss,
begynner rushtiden når solen står opp, og den varer hele dagen.
La oss se hva som skjer før jeg faktisk gjør det.
Tre tusen fotgjengere går ut i gaten hver gang det blir grønt lys.
Nå som jeg har vært her i noen dager, føler jeg meg trygg på
at hvis de andre 2999 personene greier det, så greier jeg det også.
Jeg skal følge folkemengden. Kom.
Ser du at noen dulter borti noen? Nei.
Det er mirakuløst organisert.
Det er som å gå over gaten med byen Toronto.
Jeg var bekymret for tre ting da jeg kom hit: kulturen, språket og maten.
Kulturen var helt fantastisk. Språket hadde jeg ikke problemer med.
Maten må jeg fortsatt venne meg til, men jeg skal jobbe med det.
Jeg gikk over gaten i Shibuya. Dette er sinnssykt vakkert.
Det er veldig vanskelig å beskrive
nøyaktig hva det er ved denne byen som på en måte omfavner deg.
Det er en komplisert nasjon. Det er gammelt, og det er nytt.
Jeg trekkes ikke mot noen side av det spekteret.
Men likevel fant jeg en vei mellom de to tingene
som jeg syntes var ganske komfortabel.
Sønnen min Daniel sa: "Når du drar til Tokyo,
vil du ønske å dra tilbake dit igjen og igjen."
Jeg tror at for å skrelle av alle Tokyos lag,
må jeg reise hit et par ganger til.
Så gutten hadde rett.
Tekst: Espen Stokka