Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta,
man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Aš pats neketinau keliauti į Tokiją.
Dėl kelių priežasčių.
Kultūriniai skirtumai, su kuriais nebuvau susidūręs.
Tokiu egzotišku maistu vargu ar pasimėgausi.
Kalba, kurios niekada neįveiksiu.
O žodis „judrumas“ čia iš viso įgauna naują prasmę.
TOKIJAS
Mano sūnus Danielis čia buvo ne sykį. Jis tiesiog kliedi šia šalimi.
Jis man kartojo: „Būtinai turi nuvykti į Japoniją.
Pamatysi, tau patiks.“
Taigi, mes įvykdėme jo prašymą.
Bet mes su sūnumi labai skiriamės.
Jis - nerūpestingas kosmopolitas, o aš - atsargus konservatorius.
Surasti sau vietą man sunku bet kur.
Tad į didžiausią miestą pasaulyje atvykau su itin dideliu nerimu.
Man reikia žmogaus, padėsiančio jame susigaudyti.
Deja, aš sutvertas ne tiek greičiui, kiek komfortui,
taigi, pažiūrėkime, kas iš to išeis.
- Sveikas, Judžinai. Koničiva. - Koničiva.
- Įmesk lagaminą į bagažinę. - Gerai.
- Matau, su palyda. - Čia mano komanda.
Japonijos sostinę man aprodys
gidas, apkeliavęs pusę pasaulio ir susikūręs namus šiame mieste.
Taip, gana žema.
- Apgailestauju. - Nebėra mašinų senukams.
- Japoniško dydžio. - Įlipau.
- Judžinas.
- Albas. - Pasiruošęs?
Taip. Labiau jau nepasiruošiu.
Nuvešiu jus į jūsų viešbutį.
Kartkartėmis spustelėsiu iki dugno.
Sakydamas „iki dugno“, jis, po galais, nejuokavo.
- Ir kaip? - Baisu. Buvo baisu.
Nedidelis žvejų kaimelis Tokijas išaugo į miestą su 40 mln. gyventojų,
gyvenančių, kaip ir Kanadoje, tik 0,02 proc. teritorijoje.
- Aš kilęs iš Toronto, taigi... - Jūs iš Toronto?
Kada išvykote į Tokiją ir kodėl?
Mane traukė kažkas, kas būtų panašu į kitą pasaulį.
Albas toks ne vienas.
Vienas iš dešimties 20-mečių tokijiečių gimęs užsienyje.
Kas būtent šiame mieste jus taip žavi?
Paauglystėje dievinau anime, japonų filmus ir TV laidas.
Tiksliau kalbant,
many gimė nostalgija vietai, kurioje niekada nebuvau.
Taigi, atvykau čia tam, kad patirčiau pats
ir atsidūriau lyg gyvame kompiuteriniame žaidime.
Aš dabar jaučiuosi lyg tokiame žaidime, jei atvirai.
Milijonai susikūrę čia namus juk kažkuo buvo sužavėti.
Man labai įdomu išsiaiškinti, kas tas kažkas.
Čia - lyg didmiesčio gyvenimo Tokijuje centras.
Nieko sau. Pažiūrėkit į žmones. Pažiūrėkit į žmones.
Tai kietas būdas atvykti į labai kietą miestą.
- Įsukame čia, ir atvažiavome. - Tai buvo ypatinga.
- Gal daugiau oro į ratus? - Tik dėl jūsų.
Labai dėkoju. Buvo nuostabu.
Kelias dienas
gyvensiu už šio įmantraus metalinio fasado „Hošinoja“ viešbutyje.
Tai - šiuolaikinių technologijų, prabangos ir tradicinio japonų paprastumo derinys,
kaip ir pats miestas.
- Sveiki. - Sveiki atvykę į „Hošinoja“ viešbutį.
- Dėkoju. - Prašom batus palikti čia. Taip.
Gerai, kad neaviu suvarstomais auliniais.
Suprantu, kad tokia tradicija, tačiau neavėdamas batų
imu nerimauti, ar geros mano kojinės.
- Labas vakaras. - Sveiki.
Aš vardu Juka, mielai jums viską aprodysiu.
Puiku.
Šis viešbutis - šiuolaikinis ryokan,
t.y. tradicinis japoniškas viešbutis, kokie čia klestėjo prieš 400 metų.
P. JUDŽINUI LEVIUI LINKĖJIMAI NUO „HOŠINOJA“!
Čia - japoniško stiliaus siodzi pertvaros, tatamiai.
Labai gražu. Lova, matau, tiesiog ant grindų.
- Atrodote išsigandęs. - Ne, nesakau, kad bus bėdų
mano amžiaus žmogui.
Tačiau kol išsirangysiu iš tokios lovos,
užtruksiu.
Čia - vonia.
Japonai labai mėgsta vonias.
O čia - tualetas.
Lyg lauktų bičiulis, tiesa?
Juka, dėkoju už ekskursiją.
- Tikiuosi, jums pas mus patiks. - Neabejoju.
Bet pirma turiu ištyrinėti tualetą.
Bus sudėtinga.
Klozetas, sudėtingesnis už mane, man kelia nepasitikėjimą.
Parašyta „slėgis“. Baisoka.
Nesuprasi, ar tave kels, ar trauks į vidų.
Parašyta „pozicija“.
Gal gausi papeikimą už neteisingą poziciją?
Gal koks skambutis apie tai praneš?
Tokijuje, regis, dera ir nauja, ir sena.
Kambarys dvelkia tam tikra dzen kokybe. Labai gražu.
Ant lango - japoniškos žaliuzės,
bet tualete klozetas-robotas,
ir šis derinys, manau, mane lydės viešnagės Japonijoje metu.
Bet dabar turiu kažkaip susitikti su Albu.
Einu į barą, kuris vadinasi „Hošigumi“.
Jis pakvietė mane į Sankaku Čitai,
Tokijo rajoną, kuris dar neperstatytas.
Dabar jis - senas ir mažumėlę aptriušęs.
Aš jį suprantu.
Šioje gatvėje kažkas vyksta, tik neperskaitau užrašų.
Nelabai suprantu, kur mes esame.
Judžinai, tau pavyko.
Čia mano draugas Masa.
- Malonu susipažinti. - Sveiki. Ir man malonu.
Jis - mano draugas japonas. Gal išgerkime kartu?
Taip, jis geria japonišką kraftinį alų. Aš - viskį su toniku.
Tu būsi pavojingas.
- Išgersiu japoniško alaus. - Gerai.
Štai kaip atrodo barai šiame rajone.
Šurmuliuoja daug jaunimo, ir aš kartu.
Taip. Arigato.
- Gražiai kalbat japoniškai. - Taip.
Taigi, gerdami alų, sakome kanpai.
- Kanpai reiškia „į sveikatą“. - Kanpai.
- Taip.
Kanpai. Dzingt.
- Masa, kuo vertiesi? - Dirbu kontoroje.
Japoniškai jo darbas vadinasi...
- Aišku. - ...o tai reiškia „atlyginimo žmogus“.
Esu girdėjęs, kad darbo valandos kartais būna beprotiškos.
Japonams jų darbovietė -
lyg jų tapatybės dalis.
- Darbo kolektyvas tampa jų gentimi. - Taip.
Po darbo dažnai visi eina išgerti.
Kartais geriam iki kitos dienos ryto.
Liaukis!
Turi gerti kartu su savo bosu iki ryto?
- Taip. - Dažnas reiškinys.
Daugeliui japonų darbo ir gyvenimo balansas - gana sudėtingas dalykas.
Jakisoba paruošta.
Skanaus, bičiuliai.
Valgydamas makaronus, turi daryti taip.
- Srėbti. - Srėbti maistą?
Taip kartu su makaronais įtrauki skonio.
Ir dar parodai šefui, kad tau skanu.
Jūs nesakote: „Atleiskite, labai skanu“,
- bet parodote jam garsiai... - Srėbdamas.
Srėbti.
Man prie to teks priprasti.
Jam labai skanu.
Šaunuolis.
Aš stengiausi. Tai nėra labai lengva.
Bijojau mirtinai užspringti.
Nekoks būdas numirti srebiant makaronus.
Juk nenorėtum, kad tai būtų parašyta tavo epitafijoje.
Jums puikiai sekasi.
Man patinka šis bariukas.
Aš čia gyvenu jau 12 metų ir vis dar jaučiuosi kaip jūs.
Gyvenimas Japonijoje kupinas daugybės mažučių niuansų.
Kasdien jautiesi lyg luptum svogūną.
Aš - visomis keturiomis už.
Sveikas atvykęs į Japoniją, Judžinai.
Prieš pusantro šimto metų Japonijos sostine buvo Kiotas.
Paskui imperatorius nusprendė persikelti į Edo miestą
ir pervadino jį Tokijumi, kas reiškia „rytinė sostinė“.
Jei tiko imperatoriui, tiks ir man.
Labai patogiai išsimiegojau ant savojo futono.
Kol atsikėliau nuo lovos, užtrukau dešimt minučių,
bet, ką gi, mankšta man ne pro šalį.
Nekantrauju patyrinėti miestą.
Norėčiau grįžęs pasakyti savo sūnui Danieliui:
„Taip. Sutinku su viskuo, ką sakei apie Tokiją.
Nepaprastas miestas. Viskas, kas tau patiko, patiko ir man.“
Tokijas nuolat keičiasi,
todėl buvo pramintas miestu be atminties,
ir tai pasakė kažkas, kieno pavardę pamiršau.
Tai, kas ten viduje - nuostabu.
Man tai - senoji Japonija.
Kadangi čia daugiausia gyventojų važinėja į darbus traukiniais,
nenuostabu, jog Tokijas gali pasigirti ir judriausia stotimi.
Taigi, šalyje, padovanojusioje pasauliui greitaeigį traukinį
ir pradėjusioje masinę elektrinių automobilių gamybą,
nustebau viešbučio suteikta transporto priemone.
- Sveiki. - Sveiki.
- Malonu. Judžinas. - Judžinai, labai malonu susipažinti.
- Aš - Kei. - Kei.
- Ir jūsų automobilis paruoštas. - Pažvelkite.
Aš stebiuosi, jog tokiame šiuolaikiniame mieste
kaip Tokijas vis dar yra rikšų.
Taip. Dabar mus samdo tik turistiniams tikslams.
- Ar jums šis darbas patinka? - Taip, labai.
- Nes man kažkaip nepatogu. - Nesijauskite taip.
- Aš esu gimęs bėgti. - Geras.
„Aš esu gimęs bėgti“. O aš gimęs sėdėti.
- Taip. Žinoma. - Pamėginkime, gerai?
Prašau... Neužkliūkite.
Tikiuosi, jis bėgs greitai,
nes diena - karšta, suprantat, ir man norėtųsi vėjelio.
Aš prisegsiu jums saugos diržą saugumo dėlei.
Ar greitai bėgate?
Atsiloškite ir atsipalaiduokite.
Vienas, du, trys.
Ir pradėsime.
- Kol kas neblogai. - Labai ačiū, pone Levi.
Ar seniai dirbate šį darbą, Kei?
Jau devyniolika metų.
Kiek daugiausiai teko bėgti?
- Gal aštuonias valandas. - Aštuonias valandas?
Kur? Į Kiotą?
Ne.
Kuo jums patinka šis miestas?
Čia yra labai įvairių dalykų.
Taip. Čia, Tokijuje.
Pačios keisčiausios ir beprotiškiausios kultūros, viskas gyvuoja kartu.
Ar jums čia kyla pavojus?
Taip, nes mes bėgame šalia didelių automobilių kaip šis.
Taip.
Man labai svarbu, kad jums nieko nenutiktų,
nes aš nerasiu kelio atgal į viešbutį.
Kol kas aš ramiai sėdžiu, kol vietinis gyventojas Kei mane veža
į vieną seniausių ir populiariausių turistinių rajonų Asakusą.
- Laikas bėga. Taip. - Išties bėga. Nepaprasta.
- Arigato. - Ne, tai išties
tobula transporto priemonė.
- Arigato. - Ačiū jums.
Tokio gyvybingo žmogaus, regis, dar nebuvau sutikęs.
Nepaprasta.
Išties unikalus būdas susipažinti su miestu.
Bet juk negaliu leistis kitų vežiojamas,
metas ir pačiam pasivaikščioti.
Pastebėjau, kaip gatvėse tylu.
Negirdžiu, kad kas šauktų,
automobiliai pypsėtų.
Išties neįprasta tokiam didžiuliam miestui.
O Asakusa pasigėrėti
man padės gidė.
Abejoju, ar dar sutiksiu ką nors linksmesnį ir spalvingesnį už Kei.
- Sveiki. - Koničiva.
Paskubėjau su išvadomis.
Aš - Cyber Bunny.
- O man taip ir kreiptis... - Vadinkite mane Cyber Bunny.
- Cyber Bunny. - Taip.
Cyber Bunny- tokia pat unikali kaip ir jos vardas.
Ši įtakinga vlogerė patenka į „Forbes Asia“ jaunesnių nei 30 metų 30-tuką.
Aš kuriu daug vaizdinio turinio,
stengiuosi, kad Rytai susikalbėtų su Vakarais,
ir, galima sakyt, šviečiu žmones apie nerašytas Japonijos kultūros taisykles.
- Ar esate ragavęs moči? - Moči?
Moči - tradicinis japonų saldumynas. Prašom.
- Didokas kąsnis. - Jau supratau.
Taigi, mes turim nerašytą taisyklę,
jog negalima valgyti einant, taigi...
Nuostabi nerašyta taisyklė. Jums derėtų ją užrašyti.
- Prašom. - Taip.
Prieš keturis šimtus metų
šis miesto rajonas garsėjo savo pramogomis.
Smagu, kad jūs čia lankotės, nes šis rajonas - kaip Japonijos Los Andželas.
Čia dažnas vilki kimono,
nes taip išlaikomas ryšys su tradicija.
Jei atvirai, jaučiuosi pernelyg paprastai apsirengęs.
Apsilankysime Sensodži šventykloje,
seniausioje Tokijo šventykloje.
Ateiname čia pasimelsti, pagerbti dievą ir protėvius.
Mes čia traukiam burtus.
Aš nemėgstu spėti ateitį.
Kuriems galams žinoti, kas bus?
Nenoriu rytais pabudęs galvoti apie savo baigtį.
- Jūs ištraukėte skaičių 78. - 78. Šitas?
Numeris 78. Aukščiausia, puikiausia lemtis.
Ištraukėte patį geriausią skaičių.
Gerai. Tai nebuvo suplanuota.
Ištraukiau netyčia.
Ištraukiau patį nuostabiausią skaičių.
- Šiaip jau... - Kas?
...anot nerašytos taisyklės, jei ištraukėte geriausią burtą,
tai yra blogai.
Kodėl tai sakote?
Kodėl sakote, kad tai blogai, kai aš džiūgauju
išsitraukęs puikiausią burtą?
Nes gyvenimas yra pakilimai ir kritimai.
Ir kartais norisi, kad jis būtų normalus,
- be didelių viršūnių ir nuopuolių. - Taip.
Galite pasilikti arba galite palikti čia.
Aš pasiliksiu
ir nuolat jį skaitysiu, nes tai - nuostabu.
Jūs - sėkmės numylėtinis, Judžinai.
Sutikčiau.
Šis bloga lemiantis nepaprastas gėris
ėmė mane neraminti.
Jūs nenustebsite sužinoję, kad mano protas linkęs viską vesti katastrofų link.
Spėkite, ką galvoju, kai esu mieste, garsėjančiame stichinėmis nelaimėmis.
Kartą patyriau žemės drebėjimą Los Andžele prieš 15, 20 metų.
Labai lengvas virpėjimas,
kai pabudęs ryte jauti, kaip viskas juda šitaip.
Čia, regis, kur kas stipresni žemės drebėjimai vyksta dažniau.
Sakau „dažniau“, bet tai - švelniai tariant.
Esu pačioje aktyviausioje seisminėje Žemės zonoje.
Kodėl aš čia?
Ar galėtų kas nors nutikti dabar pat? Nežinau.
Milžiniška Tokijo populiacija gyvena ten, kur susikerta trys tektoninės plokštės,
o tai reiškia žemės drebėjimus.
Miestą taip pat siaubia potvyniai bei taifūnai.
Aš tikiuosi, kad Judžinas ištvers. Nes tai gali būt gana intensyvu.
Ką reiškia būti tikru tokijiečiu? Netrukus sužinosiu.
Aš nenoromis priėmiau Albo bei Masos neįprastą kvietimą.
Abejoju, ar galiu jais pasitikėti, jei atvirai.
- Sveiki, ponai. - Sveiki.
Koničiva.
Čia „Honžo saugumo mokymo centras“.
Čia ateina mokinukai mokytis saugaus elgesio stichijų metu taisyklių.
Jei tinka mokinukams, tiks ir man.
Judžinai, čia - Tamora-san.
Taigi, čia patirsite stiprų vėją,
kuris pučia taifūno metu.
Gerai.
Akivaizdu, jog Tamora-san įtaria,
kad žemės drebėjimai man - ne naujiena,
todėl jis taiko man antro lygmens mokymą -
elgesio taifūno metu saugumo taisykles.
Ir dar labai, labai stiprus lietus.
Gerai. Ne visai tai, ko tikėjausi.
LIETAUS IR VĖJO STIPRUMAS
Visada pasitikrinu orų prognozę prieš išeidamas iš namų,
bet panašu, kad čia turite būt pasirengę įvairiems atvejams.
Jau su guminiais batais.
Laimei, jie man duoda apsauginę aprangą,
kurios tikro taifūno metu aš neturėsiu.
- Masa. - Taip?
Esi tai daręs?
Buvau čia vaikystėje.
Gerai. Jis liko gyvas.
Štai taip.
Gerai.
Pirmąsyk matau žmogų, kuriam taip patinka stichinės nelaimės.
Gerai. Eime.
Paaiškėjo, jog Albu su Masa tikrai pasitikėti nevertėjo.
Tačiau Tamorai-san nesuteiksiu malonumo ir nesileisiu pargriaunamas.
- Gerai? - Gerai.
Kodėl jis taip džiūgauja?
- Pasirengęs? - Žiūrėt žemyn.
Ir laikykitės iš visų jėgų.
Jūs patirsite 30 m/sek. greičio vėją
ir 50 mm/val. lietų.
Trys, du, vienas, pirmyn!
Judžinas: Jie čia nejuokauja.
Judžinas: Masa, kaip tu ten?
Masa: Aš nieko negirdžiu, Judžinai.
Aš savo triukus atlieku pats. Visi tai žino.
Kruzas ir Levis atsisako kaskadininkų paslaugų.
Toks yra taifūnas?
Galėjau lengvai pastatyti vietoj savęs kaskadininką.
Niekas nieko nesuuostų. Uždėtume akinius.
Taip.
- Laimingas visas. - Taip.
Bet aš viską dariau pats, todėl ir dirbu.
Kur kas intensyviau nei tikėjausi.
Jei neturėtum į ką įsikibti,
sajonara, tiesa?
Nelaimei, ne visada šalia jūsų
bus besišypsantis Tamora-san, aiškinantis, ką daryti.
Gerai.
Tokijas - didžiulis miestas su daugybe gyventojų,
ir čia siaučia stichinės nelaimės.
Jie apsupti didelių pavojų,
tačiau jie patys - labai ramūs.
Ir tokiose sąlygose jie, suprantat, štai šitaip gyvena.
Noriu pasakyt, tai nuostabu.
Išgyvenęs taifūną, einu pietauti su Cyber Bunny.
Mūsų tikslas - atsipalaiduoti, pasimėgauti maistu ir pamiršt siautėjančias stichijas.
Žmonių gatvėse daugėja.
Tokijas - miestas, kuriame susitinka dvi istorijos.
Tradicijų ir moderniausių technologijų.
Patyrinėjęs praeitį, noriu pasinerti į modernistinę dabartį.
Dvylika vaizdo ekranų aukštų.
Esate matęs kažką panašaus?
Tai - vienas įdomiausių mano pasivaikščiojimų
vakarienės link.
Japonijos sostinė - gurmanų rojus,
nes jame - daugiausia Mišelino klasės restoranų nei kituose miestuose.
„Sagaya“ restorane man pažadėjo
tobulą maisto, meno ir technologijų derinį.
Koničiva. Smagu vėl pasimatyti.
- Cyber Bunny, vajė. - Ką manote?
Nesu matęs nieko panašaus.
Taigi, vakarieniausime kartu su...
- Erika. - Erika.
Ir Krisas.
Šiame restorane prie vieno stalo
- susėdi su tais, kurie... - Su nepažįstamais.
Su nepažįstamais.
Ir siaubingai smagu su jumis abiem susipažinti.
Bus smagu.
Bendros vakarienės Tokijuje
sparčiai populiarėja.
Sveiki. Sveiki, Judžinai. Malonu su jumis susipažinti.
Neįsivaizduoju, kaip jie visa tai sugalvojo.
Laimei, Saka, vaizdo kūrimo komandos narė,
mums paaiškins.
...sukučiai - šios salės gėlės.
Multisensorinės vakarienės metu patirsite mūsų kūrinį iš vidaus.
Tai - koncepcija. Ir kas dabar bus?
Taigi, kai jums atneš patiekalus,
jūs pamatysite, kad patiekalo pasaulis
tam tikra prasme išsilieja iš lėkštės ant stalo
ir į platesnę erdvę.
Aš suintriguotas.
Virš 92 proc. šio miesto neapželdinta.
Sprendimas atitinka Tokijo dvasią:
užpildyti vidinę erdvę gamtos simuliacija.
Žiūrėkite, paukštelis.
- Tai jūsų vakarienė. - Jei pagausiu, taip.
Ar jūs - gurmanas?
Aš myliu maistą.
Tačiau egzotiški skoniai manęs nevilioja. Pvz., nemėgstu sušio.
Nesate valgęs sušio?
Nesu.
- Dėl žalios žuvies? - Taip.
Ne mano skoniui. Iškepkite ją. Palaikykite virš ugnies. Pačirškinkite.
Aš - kitoks. Milijardai žmonių tai valgo, mėgsta.
Toks jau esu. Keistas čia prasme.
Gal metas surizikuoti ir imti...
Kažką neša.
Tai - sašimio kompozicija.
Ją sudaro jūrų ežys.
Dešinėje - japoniškasis jūrinis ungurys.
Apsidairę aplink, pamatysite
- per stalą tekantį vandenį. - Vanduo.
Ties jūsų lėkštėmis srovė prasiskiria.
Jei atvirai, man sunku susitelkti
į nuostabius vaizdus, nes labai nenoriu įžeisti svečių.
Manęs nelaukite.
Patikėkite, manęs laukti nereikia.
Šiandien - toji diena, kai paragausite kažką naujo.
Jei beveik visam pasauliui patinka sušis,
nagi, Levi, gali ir tu.
Paragavau truputį ir nebuvo baisu.
Neblogai.
Neblogai?
Imam kitą kąsnį. Štai taip.
Skanu. Pamirkome.
Skanu. Aš valgau. Žiūrėkite.
Už naujus dalykus.
Man patinka, kai mane paskatina.
Man tai gerai.
Jei manęs niekas nestumtelės,
nieko panašaus neįvyks.
Pažiūrėkite, gėlės keičiasi.
Upe plaukia žuvis.
Pražydo naujos gėlės.
Išties nepaprasta.
Tai padeda užmegzti ryšį su kitais čia esančiais žmonėmis,
su kuriais kitomis aplinkybėmis nebūtumėte kalbėję.
Nors ką tik susitikome, toks įspūdis, jog mes - seni draugai.
Taip.
Išties nepaprasta.
Nuo multisensorinės vakarienės iki senovės šventyklų,
taip pamažu šis sudėtingas miestas
atsiveria man
sluoksnis po sluoksnio.
Pradžioje maniau, kad viskas atrodys man labiau svetima,
tačiau iš tiesų čia pasijutau kur kas labiau pritampantis nei tikėjausi.
Pats save nustebinau kulinariniais nuotykiais.
Aš net išdrįsau paragauti žalios žuvies.
Bet šįryt sužinojau, kad japonai puikiai gamina tai,
kas labiau tinka mano įprastiniam skoniui.
Mano sūnus Danielis
man pasakė, kad Tokijuje gamina geriausius sumuštinius su kiaušinių mišraine,
gamina čia, Tokijuje,
todėl išsiruošiau jų ieškoti.
Tą vietą tikrai paprasta rasti, tik ne šiandien.
Žinau, kad jie išmoko puikiai gaminti mašinas ir elektroniką,
tačiau jie užsimojo dar plačiau -
į sumuštinius su kiaušinių mišraine.
Regis, radau.
AMERIKIETIŠKI SUMUŠTINIAI
- Vien tik tokie sumuštiniai? - Taip.
Viskas, laimėtojas yra.
Arigato.
Ačiū. Tuoj nudžiuginsiu sūnų.
Sumuštinius su kiaušinių mišraine valgiau visą gyvenimą.
Neįsivaizduojate, ką ši akimirka man reiškia.
Mama kiekvieną sekmadienį juos tepdavo mums priešpiečiams.
Nuostabus dalykas.
Pažiūrėkite, kokio storio šis sumuštinis.
Tokius sumuštinius visą gyvenimą gaminu
tiksliai taip, kaip gamindavo mama,
niekada nepabosta.
Labai skanu.
Kad ir koks buvo skanus sumuštinis,
negaliu leisti, jog šis įspūdis apie Tokiją liktų paskutinis.
Visa ši gatvė - vien užkandinės.
Taigi, vėl ieškau
kažko labiau tradicinio.
Ta pirma sumo iškaba, kurią pamačiau šios viešnagės metu.
Nenorėčiau išvykti iš Japonijos
neužmetęs akies į tradicinę jų sporto šaką.
Sumo atsirado 23 m. pr. Kr.
ir yra Japonijos meno kvintesencija.
Ir žinote, kas man papasakos apie sumo?
Judžinai.
Airis.
- Sveiki. - Sveiki. Sveikas atvykęs į sumo dohyo.
Akivaizdu, jog nesate japonas.
Ne. Atvykau prieš 20 metų ir įsimylėjau šalį.
Kitąsyk atvykęs likau čia gyvent.
Aišku.
Užsiiminėju šiuo sportu du dešimtmečius visomis prasmėmis.
Įdomu tai, jog Džonas - jau antras žmogus,
pamilęs šią šalį ir įsikūręs čia.
Apie šį sportą žinau labai mažai.
Kaip jis prasidėjo?
Kadaise stipriausi vyrai iš visų šalies regionų
susirinkdavo ir eidavo imtynių stebint imperatoriui.
Pačioje pradžioje pralaimėtojas mirdavo.
Taigi, tai buvo išties gyvybės ar mirties reikalas.
Norite pamatyti imtynes?
Taip, iš toliau. Žinoma.
Onegaišimasu.
Jie - išties stambūs vyrai. Rimtai.
Judžinai. Imtynės prasideda taip.
Du imtynininkai pritupia ir suploja rankomis.
Ir kai abu pasiruošę, jie pradeda.
Galima pajusti, kaip jie atsitrenkia vienas į kitą, kokie jie stiprūs.
Aš stengiuosi išvengti smurto bet kokia kaina.
Man nepatinka net būti šalia.
Jei pavyksta išstumti varžovą už rato,
arba jie paliečia grindis
bet kuria kita kūno dalimi, išskyrus pėdas, tai reiškia pralaimėjimą.
Šalia turi būt teisėjas.
Iš esmės, jo darbas - palaikyti veiksmą,
žiūrėti, kad viskas vyktų sklandžiai.
Kaip manote, pamėginsite?
Aš? Pamėginti? Žinoma. Taip.
Taigi, jums reikia žinoti tris žodžius.
Pirmas: mata naši.
Tai reiškia „laiko nebėra, pradedam“.
Hakijoj! Nesustokite. Tęskite.
Tai sakom tada, kai kova sulėtėja.
Ir trečias, dažniausiai girdimas - nokota.
Nokota, nokota.
Tai reiškia „tęsiam, dar niekas nesibaigė“.
- Pirmas. - Hatenoj.
- Hakijoj. - Hakijoj.
Pamiršau.
Ir paskutinis?
- No... - No...
- Nokota. - Nokota.
Puiku.
Man reikės dar parepetuoti, nes, žinot, tie vyrai gali atsisukti...
Atsisukti ir dėti man per galvą, manau.
Gerai. Vajė, tai gana įdomu.
Taigi, aš pasiruošęs įžengti į ringą.
- Jūs turite spinduliuoti pasitikėjimą. - Taip.
Jūs čia viskam vadovaujate.
Turiu parodyt jiems, kas čia kas.
Režisieriaus pastabos tuo nesibaigė.
Džonas elgėsi su manim kaip koks Skorsezė.
Rankose jūs laikote gunbai.
Karo vėduoklė.
Šia vėduokle turite parodyti į laimėtoją
ir pasakyti šobu ari.
Pikčiau.
Ne taip piktai.
- Puikiai. - Galite dabar pasitraukti.
Mielai.
Nors kalbėjau ne sava kalba,
įsijaučiau į kiekvieną savo tariamą garsą.
Imtynininkai puikiai jautė mano tariamų žodžių svarbą.
- Nuostabiai. - Pavyko?
- Puikiai. Buvote tobulas. - Pakankamai baugiai?
Jutau imtynininkų baimingą pagarbą savo atžvilgiu.
Retam teisėjui pavyksta atkreipti dėmesį į save nuo imtynininkų,
bet jums tai beveik pavyko.
Ačiū, Džonai.
Iš jūsų šis komplimentas man itin daug reiškia.
Žinote, aš, regis, supratau,
kodėl Džonas ir kiti pamilo Tokiją.
Sumo - reginys, galintis pasirodyti paprastu,
bet, pasinėrus į tai, atrandi labai daug visko.
Tą patį galima pasakyti ir apie šį miestą.
Beprotybė.
Einant į viešbutį po imtynių,
turiu patirti paskutinį Tokijo iššūkį:
pereiti gatvę.
Pažvelkite. Nieko sau, tiesa?
Tokios daugybės žmonių dar neteko matyti. Kaip Taimso aikštė, tik dešimtsyk daugiau.
Šibujos sankryžoje - judriausioje sankryžoje pasaulyje,
piko valanda prasideda vos išaušus ir tęsiasi visą dieną.
Pirma pažiūrėkime, kas bus, paskui eisiu.
3 000 pėsčiųjų įžengia į gatvę, užsidegus žaliam šviesoforo signalui.
Pabuvęs čia jau kelias dienas, neabejoju,
jei tai pavyksta 2 999 žmonių, pavyks ir man.
Seksiu paskui minią.
Ar matote, kad žmonės atsitrenktų vienas į kitą? Ne.
Kažkaip stebuklingai viskas vyksta.
Lyg eičiau per gatvę su visais Toronto gyventojais.
Atvykęs čia nerimavau dėl trijų dalykų:
kultūros, kalbos ir maisto.
Kultūra - nuostabi.
Kalba - neturėjau jokių problemų.
Maistas - nepripratau iki šiol, bet aš pasistengsiu.
Perėjau Šibujos perėją. Čia išties nuostabu.
Labai sunku išreikšti žodžiais
tą jausmą, kuriuo jus apvelka šis miestas.
Tai išties sudėtinga tauta. Sena gyvena kartu su nauju.
Man šie abu kraštutinumai nebūdingi.
Tačiau pats sau aptikau vidurio kelią
ir jaučiausi pakankamai patogiai.
Mano sūnus Danielis pasakė: „Žinai, kartą nuvykus į Tokiją,
norėsi ten grįžti vėl ir vėl.“
Manau, tam, kad giliau pažinčiau Tokiją,
prireiks dar poros kelionių.
Taigi, sūnus sakė tiesą.
Išvertė Egidija Namavičė