Dižens filozofs reiz teicis: "Pasaule ir grāmata,
un tie, kuri neceļo, izlasa tikai vienu lappusi."
Nu, man jāsaka,
esmu izlasījis dažas lapas, bet mani šī grāmata nesajūsmina.
Es nealkstu ceļot vairāku iemeslu dēļ.
Kad ir pārāk auksts,
es nejūtos ērti.
Peldēt ledainā ūdenī kailam?
- Jā. - Nu, satriecošs uzaicinājums.
Kad ir pārāk karsts - uzminiet nu! Es nejūtos ērti.
Es nevaru tik ātri paskriet.
- Bet man ir 75 gadi. - Palīdzēt?
Nē, tikšu galā.
Un varbūt laiks paplašināt manu horizontu.
Ak dievs.
Pirmo reizi iebāzu roku ziloņa dupsī.
No pozitīvās puses -
es palieku vienreizīgās viesnīcās.
Ak vai. Iespaidīgi.
Āķis tāds, ka esmu piekritis izpētīt arī to, kas atrodas laukā.
- Skatieties zem kājām. - Nudien.
- Skaists kalns. - Tas ir vulkāns.
Tas ir vulkāns?
Pasaulē, no kuras visu mūžu esmu izvairījies.
Prr. Seidij.
Ak dievs. Ak dievs. Ak dievs.
Būtu lieliski kaut vai izdzīvot.
Pēdējā reize, kad ar kādu somu izdzeru piecas vodkas glāzītes.
Brauciens uz Tokiju - kas tāds man nekad nebija plānos.
Mani māc bažas.
Nekad nepārvarētas kultūras atšķirības.
Pārāk eksotisks ēdiens, lai to izbaudītu.
Valodas virves vilkšanas sacīkstes, kurās nemūžam neuzvarēšu.
Un tā piešķir jaunu nozīmi vārdam "rosīgs".
TOKIJA
Mans dēls Denjels te bijis vairākas reizes un jūsmo par šo zemi.
Viņš atkārto: "Tev jāaizbrauc uz Japānu.
Tev patiks, kad tur aizbrauksi."
Nu, pēc viņa pavēles esam te.
Bet mēs ar dēlu esam pilnīgi dažādi.
Viņš ir bezrūpīgs kosmopolīts, bet es - piesardzīgs un tradicionāls.
Man praktiski jebkur ir grūti atrast savu vietu.
Tāpēc pasaules lielākā pilsēta šķiet īpaši nomācoša.
Man vajadzēs, lai mani aizved kāds, kurš var palīdzēt tajā orientēties.
Diemžēl es esmu radīts ērtībām, nevis ātrumam,
tā ka redzēsim, kā ies.
- Sveiki, Jūdžīn. Konnichiwa. - Konnichiwa.
- Iemetiet mantas bagāžniekā. - Tūlīt.
- Jums ir svīta. - Tā ir mana komanda.
Japānas galvaspilsētu man izrādīs
gids, kurš ir braucis pāri puspasaulei, lai padarītu šo pilsētu par mājām.
Jā, nedaudz zema.
- Atvainojos. - Sirmgalvjiem nav vietas auto.
- Japānas izmēra. - Iekšā esmu.
- Jūdžīns.
- Albo. - Gatavs?
Jā. Cik nu varu būt gatavs.
Es jūs aizvedīšu uz viesnīcu.
- Ik pa laikam iespiedīšu gāzi grīdā. - Aha.
Un, kad viņš teica "grīdā", ak vai, viņš nejokoja.
- Kā bija? - Bailīgi. Tas bija bailīgi.
Reiz necilajā zvejnieku ciematā Tokijā tagad ir 40 miljoni iedzīvotāju.
Tikpat, cik Kanādā, bet platība ir tikai 0,02 % no Kanādas.
- Es īstenībā arī esmu no Toronto... - Jūs esat no Toronto?
Kad jūs pārvācāties uz Tokiju un kāpēc?
Es iemīlējos tajā, kas šķita kā pilnīgi citāda pasaule.
Albo nav vienīgais.
Desmitdaļa Tokijas divdesmitgadnieku ir dzimusi ārzemēs.
Tieši kas šajā pilsētā jums tik ļoti patīk?
Kad es augu, man patika anime, japāņu filmas un TV šovi.
Vislabākais raksturojums: rodas nostalģija pēc vietas, kurā nekad nav būts.
Tāpēc atbraukt šeit un pašam to piedzīvot -
tā burtiski ir iedzīvināta videospēle.
Godīgi sakot, es šobrīd arī jūtos kā tādā videospēlē.
Miljoniem cilvēku, kuriem šī pilsēta ir mājas, ir kaut ko atraduši.
Es alkstu noskaidrot, kas tas īsti ir.
Šis ir Tokijas lielpilsētas dzīves centrs.
Oho. Tas ir vareni. Paskatieties uz cilvēkiem!
Šis ir ļoti foršs veids, kā ierasties pilsētā, kas šķiet ļoti forša.
- Apmetam līkumu un esam klāt. - Tas tik bija kaut kas.
Oho.
- Varbūt varam to padarīt augstāku. - Speciāli jums.
Liels paldies. Tas bija lieliski.
Nākamās pāris dienas
es palikšu aiz šīs greznās metāla režģa fasādes viesnīcā Hoshinoya.
Te apvienots luksuss, augstās tehnoloģijas un tradicionālā japāņu vienkāršība.
Līdzīgi pašai pilsētai.
- Sveiki. - Sveiki. Laipni lūdzam Hoshinoya Tokijā.
- Nu paldies. - Lūdzu, novelciet te kurpes. Jā.
Labi, ka nevalkāju šņorzābakus līdz ceļiem.
Es saprotu, ka tā ir tradīcija, bet tas, ka man nav kurpju,
dara mani nedaudz bažīgu par manu zeķu stāvokli.
- Labvakar. - Sveiki.
Mani sauc Juka, un es labprāt jums visu parādītu.
Jā, darām to!
Viesnīca ir moderns rjokans.
Šie tradicionālie japāņu viesu nami bija izplatīti pirms 400 gadiem.
LAIPNI LŪDZAM HOSHINOYA TOKIJĀ!
Mums ir japāņu stila šodži žalūzijas, kā arī tatami grīdas.
Ļoti jauki. Un es ievēroju: izskatās, ka gulta stāv uz zemes.
- Jūs esat nedaudz šausmās. - Nē, nesaku, ka būs grūti
mana vecuma vīram.
Bet varētu nākties palocīties,
lai pieceltos un izkāptu no gultas.
Tā, te ir vannas istaba.
Japāņiem patīk iet vannā.
Tā, te ir mūsu tualete.
It kā te būtu mazs draudziņš, ne?
Nu, Juka, paldies par ekskursiju.
- Ceru, ka būs jauka uzturēšanās pie mums. - Noteikti.
Bet vispirms es atvēlēšu laiku, lai pierastu pie šīs tualetes.
Nedaudz sarežģīti.
Es neuzticos podiem, kas ir daudzpusīgāki par mani.
Te rakstīts "spiediens". Biedējoši.
Nevar zināt, vai tas stumj uz augšu vai sūc uz leju.
Te ir rakstīts "pozīcija".
Es nezinu: te norāj, ja esi nepareizā pozīcijā?
Zin, vai sāk gaudot sirēna.
Manuprāt, Tokijā ir gan vecais, gan jaunais.
Telpā valda tāda kā "dzen" gaisotne. Ļoti jauki.
Logiem ir japāņu žalūzijas,
bet tualetes pods ir kā robots.
Un šķiet, šis apvienojums arī būs tas, pa kuru man Japānā būs jāmanevrē.
Bet pagaidām man jāatrod ceļš, lai atkal satiktos ar Albo.
Bāru sauc Hoshigumi.
Viņš mani uzaicinājis uz Sankaku Čitai,
vienu no retajiem Tokijas rajoniem, kas vēl nav pārbūvēts.
Tagad tas ir vecs un pussagruvis.
Zinu to sajūtu.
Vesels šķērsielu mudžeklis. Es nevaru izlasīt uzrakstus.
Es īsti nezinu, kur mēs esam.
Jūdžīn, atradāt.
Tas ir mans draugs Masa.
- Priecājos iepazīties. - Sveiki. Priecājos iepazīties.
Mans japāņu draugs. Varbūt sāksim ar dažiem dzērieniem?
Jā, viņš dzer japāņu amatalu. Es dzeru viskiju ar toniku.
Jūs būsiet bīstams.
- Es dzeršu japāņu alu. - Labi.
Apmēram tāda ir bāru kultūra šajā rajonā.
Ļoti moderna, jauniešu pilna. Es tagad arī esmu daļa no tā.
Jā. Arigato.
- Laba japāņu valoda. - Jā.
Tā, kad mēs dzeram alu, mēs vienmēr sakām kanpai.
- Kanpai nozīmē "prozit".
- Kanpai. - Jā.
Kanpai. Kling.
- Masa, ar ko jūs nodarbojaties? - Es strādāju birojā.
Tas vārds japāniski ir sarariman...
- Labi. - ...burtiskajā tulkojumā "algas darbinieks".
Esmu dzirdējis, ka jūs strādājat vājprātīgas stundas.
Daudzi japāņi daļu savas identitātes atrod savā darba vietā.
- Tā kļūst par viņu cilti. - Labi.
Un pēc darba jāiet kopā ar viņiem iedzert.
Dažreiz - līdz pat nākamajam rītam.
Beidziet!
Jums jāiet uz bāru ar bosu un visu nakti jādzer?
- Jā. - Izplatīta lieta.
Sabalansēt darbu ar dzīvi daudziem te ir visai grūti.
Jakisoba gatava.
Ķerieties klāt, draugi.
Kad ēd nūdeles, tad dara šādi.
- Strebj. - Jāstrebj ēdiens?
Tā panāk, ka garša paceļas augšā pa nūdelēm.
Otrs iemesls: tā jūs šefpavāram darāt zināmu, ka jums ļoti garšo.
Nevis sakāt: "Atvainojiet, šis ir ļoti labs,"
- bet darāt zināmu ar skaņu... - Ēdot.
Strēbšana.
Pie kā tāda man nedaudz jāpierod.
Viņam ļoti garšo.
Jums labi sanāk.
Es mēģināju to darīt. Tas nav tik viegli.
Sajūta tāda: ja iesūkšu, aizrīšos līdz nāvei.
Tā ir bēdīga nāve... strebjot nūdeles.
Negribas, lai to rakstītu uz kapu pieminekļa.
Jums labi sanāk.
Īstenībā man patīk šī vietiņa.
Esmu te nodzīvojis 12 gadus. Es joprojām jūtos tā kā jūs šodien.
Japāņu dzīvē ir tik daudz mazu, fascinējošu nianšu.
Katru dienu lobu nost sīpola kārtas.
Esmu gatavs.
- Kanpai. - Kanpai.
Laipni lūdzu Japānā, Jūdžīn.
Pirms 150 gadiem Japānas galvaspilsēta bija Kioto,
bet tad imperators nolēma to pārcelt uz Edo pilsētu
un pārsauca to par Tokiju, proti, "austrumu galvaspilsētu".
Kas der imperatoram, der man.
Es ļoti labi gulēju uz sava futona.
Lai tiktu laukā no gultas, man vajadzēja kādas desmit minūtes,
bet, zin, man laikam vajag vingrot, tā ka tas ir labi.
Es ļoti gribu apskatīt pilsētu.
Es gribētu aizbraukt atpakaļ un teikt savam dēlam Denjelam:
"Labi. Es pilnībā piekrītu visam, ko tu man stāstīji par Tokiju.
Tā ir traka pilsēta. Man patika viss, kas patika tev."
Tā kā Tokija visu laiku mainās, to dēvē par pilsētu bez atmiņas.
Tā teicis kāds cilvēks, kura vārdu tagad esmu aizmirsis.
Oho. Brīnišķīgs interjers.
Šādu biju iedomājies veco Japānu.
Tā kā Tokijā ir visvairāk sabiedriskā transporta lietotāju,
nav pārsteigums arī, ka te ir visnoslogotākā stacija.
Tāpēc zemē, kas izgudrojusi ātrvilcienu
un pirmo masu produkcijas elektroauto,
viesnīcas sagādātais transports ir nedaudz negaidīts.
- Sveiki. - Sveiki.
- Kā klājas? Jūdžīns. - Jā. Jūdžīn, ļoti priecājos iepazīties.
- Mani sauc Kejs. - Kejs.
- Un jūsu automobilis ir gatavs. - Paskat tik.
Vispār esmu pārsteigts, ka rikšas aizvien ir dzīvotspējīgs transports
tādā modernā pilsētā kā Tokija.
Jā. Tagad to izmanto tikai pilsētas apskatei.
- Vai jums ir aizraujošs darbs? - Jā, ļoti.
- Jo es jutos nedaudz vainīgs. - Nevajag tā justies.
- Esmu dzimis, lai skrietu. - Man patīk.
"Esmu dzimis, lai skrietu." Un es esmu dzimis, lai sēdētu.
- Jā. Tad... Jā, protams. - Tad izmēģināsim?
Lūdzu... Jā, uzmanīgi.
Cerams, viņš būs ļoti ātrs,
jo ir karsta diena un, zin, man noderētu vēsmiņa.
Es aizsprādzēšu drošības jostu katram gadījumam.
Cik ātri jūs skrienat?
Lūdzu, atlaidieties un atslābinieties.
Viens, divi, trīs.
Nu tad aiziet!
- Pagaidām labi. - Paldies, Levija kungs.
Nu, cik sen jūs to darāt, Kej?
Man tas ir 19. gads.
Kāds jums bijis garākais skrējiens?
- Kādas astoņas stundas. - Astoņas stundas?
Kurp jūs devāties? Uz Kioto?
Nē.
Kas jums patīk šajā pilsētā?
Jā. Te var darīt daudz dažādu lietu.
Jā. Te, Tokijā.
Dīvainas un trakas kultūras. Viss sadzīvo kopā.
Vai jums te uz ielas mēdz būt bīstami?
Jā, jo mēs skrienam tur, kur brauc tādas lielas mašīnas kā šī.
Jā.
Nu, ir ļoti svarīgi, lai, te skrienot, jums nekas nenotiktu,
jo es nemūžam neatradīšu ceļu atpakaļ uz viesnīcu.
Pagaidām es sēžu un ļauju tokijietim Kejam kustināt kājas,
vest mani uz vienu no pilsētas vecākajiem, populārākajiem tūrisma rajoniem - Asakusu.
- Laiks skrien. Jā. - Laiks tiešām skrien. Neticami.
- Arigato. - Nē, nu šis ir izcils pārvietošanās veids.
- Arigato. - Paldies.
Viņš ir viens no dzīvīgākajiem cilvēkiem, kādus esmu sastapis.
Neprātīgi lielisks.
Tā bija patiešām unikāla iepazīstināšana ar pilsētu.
Bet es nevaru paļauties uz citiem, ka tie mani vadās apkārt,
tāpēc laiks pastaigāt ar kājām.
Es ievēroju to, cik uz ielām ir kluss.
Nedzird nevienu kliedzam,
nedzird taurējam mašīnas.
Tik lielai pilsētai tas ir kas neparasts.
Un, lai atklātu Asakusas priekus,
esmu sarunājis tikšanos ar kādu gidi.
Bet šaubos, ka sastapšu kādu tik apburoši spilgtu personību kā Kejs.
- Sveiki. - Konnichiwa.
Pasteidzos ar secinājumiem.
Mani sauc Kibertrusene.
- Un vai man teikt "Kibera" vai... - Sauciet mani par Kibertruseni.
- Kibertrusene. - Jā.
Kibertrusenes slava ir tikpat īpaša kā viņas vārds.
Viņa ir tik ietekmīga kultūras vlogere, ka ir Forbes Āzijas "30 līdz 30" sarakstā.
Es radu daudz video un satura
par Austrumu un Rietumu plaisas pārvarēšanu,
es izglītoju publiku par japāņu kultūras nerakstītajiem likumiem.
- Vai esat ēdis moči? - Moči?
Moči ir tradicionāls japāņu saldais ēdiens. Lūdzu.
- Liels kumoss. - Nu jūs to sakāt.
Labi. Ir nerakstīts likums,
ka nedrīkst vienlaikus iet un ēst, tāpēc...
Brīnišķīgs nerakstītais likums. Vajadzētu to padarīt par rakstīto likumu.
- Ejam? - Jā.
Pirms 400 gadiem šī pilsētas daļa bija rosīgs izklaides rajons.
Jūs esat piemērotā vietā. Šī ir kā Japānas Losandželosa, Holivuda.
Cilvēki bieži šo vietu apciemo, ģērbušies kimono,
tā radot saikni ar japāņu tradīcijām.
Godīgi sakot, jūtos prasti ģērbies.
Mēs dodamies uz Senso-dži templi,
un tas ir senākais templis Tokijā.
Mēs nākam šurp lūgties, godināt dievu un mūsu senčus.
Mēs arī uzzinām mūsu likteni.
Man nepatīk zīlēšana.
Kāpēc lai cilvēks gribētu zināt, kas notiks?
Es negribu ik dienu mosties ar domām par savu nāvi.
- Tā, jūsu numurs ir 78. - 78. Šī?
78. numurs. Augstākā, lieliskākā laime.
Jūs dabūjāt labāko.
Labi. Nu, šis nebija plānots.
Mēs nekrāpāmies.
Dabūju augstāko, lieliskāko.
- Vispār... - Ko?
...ir nerakstīts likums, ka vislabākais laimes pareģojums
īstenībā ir kas ļoti slikts.
Un kāpēc jūs tā sakāt?
Kāpēc jūs sakāt, ka tas ir kas slikts, kad es biju tik laimīgs,
ka es dabūju augstāko, lieliskāko laimi?
Tāpēc, ka dzīvē ir kalni un lejas.
Dažreiz vienkārši gribas normālu dzīvi,
- bez kalniem un tad lejām. - Jā.
Varat to paturēt vai atstāt.
- Paturēšu... - Protams.
...un turpināšu to lasīt, jo tas bija tik lielisks.
Jūs esat laimīgs cilvēks, Jūdžīn.
Varētu tā teikt.
Protams, šī man pareģotā neticami sliktā labā veiksme
lika man satraukties.
Jūs nebūsiet pārsteigti dzirdēt, ka manam prātam ir tendence domāt sliktu.
Tāpēc uzminiet, par ko domāju pilsētā, kurā bieži notiek dabas katastrofas.
Es atceros, ka pirms 15-20 gadiem es Losandželosā piedzīvoju zemestrīci.
Tā bija tāda ļoti maiga šūpošanās,
kad pamostas un jūt, ka viss, zin, dara šādi.
Domāju, viņiem te ir daudz spēcīgākas un daudz vairāk zemestrīču.
Es saku "vairāk", bet tas ir pieticīgi teikts.
Īstenībā esmu seismiski visaktīvākajā zonā uz Zemes.
Kāpēc esmu te?
Vai kaut kas varētu notikt tagad? Nezinu.
Daudz Tokijas iedzīvotāju dzīvo vietā, kur saduras trīs tektoniskās plātnes.
Tas nozīmē zemestrīces.
Šo vietu arī spēcīgi apdraud plūdi un taifūni.
Es ceru, ka Jūdžīnam nekas nenotiks. Tas var būt visai spēcīgi.
Kā tas ir - būt īstam tokijietim? Es to tūlīt uzzināšu.
Es negribīgi nolēmu piekrist neparastam Albo un Masas ielūgumam.
Godīgi sakot, nezinu, vai es viņiem uzticos.
- Sveiki, kungi. - Sveiki.
Konnichiwa.
Tas ir Hondžo Dzīves drošības apmācību centrs.
Šurp nāk skolēni mācīties par dabas katastrofām.
Kas der skolēniem - derēs man.
Jūdžīn, tas ir Tamoras kungs.
Tā, te jūs piedzīvosiet spēcīgos vējus, kādi ir īsta taifūna laikā.
Labi.
Acīmredzot Tamoras kungs ir dzirdējis,
ka es jau kaut ko jēdzu no zemestrīcēm,
tāpēc mana apmācība ir pārcelta uz otro līmeni
rokasgrāmatā par izdzīvošanu katastrofās: uz taifūniem.
Un tad ir arī ļoti, ļoti stiprs lietus.
Labi. Nav gluži tas, ko es gaidīju.
Es pats nekad neizeju no mājām, neapskatījies laika prognozi,
bet acīmredzot te jābūt gatavam visām iespējamībām.
Pie tiem ir zābaki.
Par laimi, viņi man iedod drošu apģērbu,
kā īsta taifūna laikā man nebūtu.
- Masa. - Jā?
Esat to jau darījis?
Pieredzēju to dziļā bērnībā.
Labi. Nu viņš izdzīvoja.
Tā.
Labi.
Neesmu redzējis vīrieti, kurš vairāk priecātos par katastrofu.
Nu labi. Ejam.
Izrādās, man bija taisnība, ka nevajag uzticēties Albo un Masam.
Bet es nedošu Tamoras kungam to prieku, ka es tieku aizskalots.
- Labi? - Labi.
Kāpēc viņš par to tā priecājas?
- Gatavs? - Skatieties zemē.
Un turieties, cik spēka.
Jūs piedzīvosiet 30 m/s lielu vēju
un 50 mililitrus stundā stipru lietu.
Trīs, divi, viens, aiziet!
Jūdžīns: Tie nav nekādi joki.
Jūdžīns: Masa, kā jums tur aizmugurē iet?
Masa: Es jūs nedzirdu, Jūdžīn.
Es savus trikus veicu pats. To visi zina.
Krūzs un Levijs ir slaveni ar to, ka viņiem nav kaskadieru.
Tāda ir sajūta taifūnā?
Es mierīgi varēju piesaistīt kaskadieri, ietērpt šajā.
Neviens nezinātu. Uzliktu brilles.
Jā.
- Nu tik priecīgs. - Jā.
Bet es to paveicu pats, un tāpēc es strādāju.
Tas bija daudz spēcīgāk, nekā es gaidīju.
Ja nav nekā, pie kā turēties, -
sayonara, vai ne?
Un diemžēl ne vienmēr līdzās būs
smaidīgs Tamoras kungs, kas pasaka, ko darīt.
Labi.
Tokija ir milzīga pilsēta ar ārkārtīgi lielu iedzīvotāju skaitu,
un viņiem ir dabas katastrofas.
Viņiem uzbrūk tik daudz kas, tomēr iedzīvotāji ir miera pilni.
Tik daudz kas gāžas pār viņiem, bet viņi to pārdzīvo, ziniet, šādi.
Nu, tas ir tiešām... apbrīnojami.
Pēc sastapšanās ar taifūnu es tiekos uz vakariņām ar Kibertruseni.
Mērķis ir atpūsties, baudīt smalku ēdienu un nedomāt par dabas katastrofām.
Ļaužu kļūst arvien vairāk.
Tokija tiešām ir stāsts par divām pilsētām:
fascinējošs tradicionālā un augsto tehnoloģiju sajaukums.
Parakņājies tās pagātnē, tagad degu nepacietībā izpētīt tās moderno tagadni.
Videoreklāmas 12 stāvu augstumā.
Esat kādreiz ko tādu redzējuši?
Nu, šis ir viens no aizraujošākajiem gājieniem uz vakariņām,
kāds, šķiet, man dzīvē bijis.
Japānas galvaspilsēta ir ēdiena mīļu paradīze,
te ir vairāk Michelin zvaigžņu restorānu nekā jebkurā citā pilsētā.
Un te, restorānā Sagaya,
man apsolīts nevainojams tehnoloģiju, ēdiena un mākslas apvienojums.
Konnichiwa. Prieks jūs atkal redzēt.
- Kibertrusene, ak tu pasaulīt. - Ko teiksiet?
Nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu.
Tātad mums vakariņās pievienosies...
- Erika. - Erika.
Un Kriss.
Tas ir restorāns, kur cilvēki ierodas
- un vakariņo ar tiem, kas te ir. - Ar svešiniekiem.
Ar svešiniekiem.
Un ir ļoti jauki ar jums abiem iepazīties.
Būs jautri.
Komunālā vakariņošana Tokijas restorānos ir arvien populārāka.
Sveiki, Jūdžīn. Priecājos iepazīties.
Nespēju iedomāties, kā viņiem radās šī ideja.
Par laimi, Saka ir no dizaina grupas, un viņa mums paskaidros.
...Mēnespuķe, kas ir īpaša telpa,
kur varat piedzīvot daudzmaņu vakariņošanu vienā no mūsu mākslas darbiem.
Oho, kas par koncepciju. Un ideja?
Tā, kad tiks atnesti ēdieni,
jūs redzēsiet, ka tā pasaule, kas ietverta šķīvī,
it kā izplešas uz āru un atklājas uz galda
un plašākā telpā.
Esmu sajūsmā.
Vairāk nekā 92 % šīs pilsētas nav zaļās vides.
Risinājums ir īstā Tokijas garā:
piepildīt iekštelpas ar dabas simulāciju.
Skat, putniņš.
- Jūsu vakariņas. - Ja var noķert, jā.
Vai esat gardēdis?
Man patīk ēst.
Man nepatīk eksotiskas garšas. Piemēram, es neēdu suši.
Nekad neesat ēdis suši?
Nē.
- Jēlās zivs dēļ? - Jā.
Nav domāts man. Uzcep! Uzliec uz uguns! Labi nogrillē!
Es tāds esmu viens. Miljardiem cilvēku tos ēd, izbauda.
Mana vaina. Es te esmu tas dīvainais.
Varbūt pienācis laiks man atstāt drošo vidi un sākt...
Nu, kaut kas te nāk.
- Sašimi kompozīcija. - Aha.
Un tā ir gatavota no jūras eža.
Pa labi ir Japānas jūraszutis.
Paskatieties uz telpu jums apkārt!
- Pa galdu plūst ūdens. - Ūdens.
Un tur, kur stāv jūsu šķīvji, ūdens pašķiras.
Godīgi sakot, man ir grūti koncentrēties
uz satriecošajiem vizuālajiem efektiem, jo satraucos, ka aizvainošu saimniekus.
Nu, mani negaidiet!
Ticiet man, mani negaidiet!
Šodien jūs izmēģināsiet kaut ko jaunu.
Ja visa pasaule var baudīt suši,
saņemies, Levij, tu arī to vari.
Es to pagaršoju, un tas bija tīri labs.
Nav slikts.
Nav slikts?
Tagad pāreju pie kaut kā cita. Aiziet!
Tas ir labs. Nedaudz pamērcēšu.
Tas ir labs. Šo es ēdu. Paskat tik.
Par jaunu lietu nomēģināšanu!
Man patīk, ka mani piespiež.
Tas man nāk par labu.
Un, ja mani nepiespiedīs, šādas lietas vienkārši ar mani nenotiks.
Un skat, kā mainās puķes. Oho.
Šajā upē ir zivs.
Bet uzzied jaunas puķes.
Tas tiešām ir kaut kas.
Tas rada saikni ar citiem cilvēkiem telpā,
ar kuriem citādi jums nerastos iespēja parunāt.
Jo mēs šķietam kā seni draugi, bet nupat iepazināmies, vai ne?
Jā.
Nu, šis ir patiešām neticami.
No vakariņošanas 3D video vidē līdz seniem tempļiem.
Ir tāda sajūta, ka šī sarežģītā pilsēta pamazām man atklāj sevi -
kārtu pa kārtai.
Kad es šurp atbraucu, es domāju, ka viss man šķitīs daudz svešāks,
bet esmu atklājis, ka šajā pilsētā es jūtos daudz ērtāk, nekā biju domājis.
Esmu pārsteidzis sevi ar savu kulināro bezbailību.
Es pat piedzīvoju pirmo veiksmīgo tikšanos ar jēlu zivi.
Bet šorīt man pačukstēja, ka japāņi izcili gatavo arī tādu ēdienu,
kas ir nedaudz atbilstošāks manai garlaicīgajai garšas sajūtai.
Nu, mans dēls Denjels
man stāstīja, ka vislabāko olu salātu sendviču mūžā viņš ir ēdis
tieši te - Tokijā.
Tāpēc esmu devies meklējumos.
Acīmredzot tos ir viegli atrast, bet ne šodien.
Es zinu, ka viņi gadu gaitā uzlabojuši mašīnas un elektroniku,
bet nu viņi ķērušies klāt kam pamatīgam:
olu salātu sendvičam.
Izskatās daudzsološi.
AMERIKĀŅU SENDVIČI
- Te ir tikai olu salātu sendviči? - Jā.
Vairs nezvaniet! Mums ir uzvarētājs.
Arigato.
Paldies. Darīšu savu dēlu ļoti laimīgu.
Olu salātu sendvičus es esmu ēdis visu savu mūžu.
Jūs nevarat iedomāties, cik šis brīdis man ir īpašs.
Kā brančs, ko mana mamma taisīja ik svētdienu.
Īsts skaistums.
Paskat, cik tas sendvičs liels.
Olu salātu sendvičs ir kas tāds, ko es gatavoju
tāpat, kā gatavoja mana mamma,
un tos man nekad neapnīk ēst.
Oho, ļoti garšīgi.
Lai cik tas būtu gards,
pat es nevaru pieļaut, ka olu salātu sendvičs ir pēdējais, ko nobaudu Tokijā.
Šī ir tāda kā restorānu iela. Izskatās, ka te ir daudz ēstuvju.
Es turpinu meklēt...
Oho.
...kaut ko tradicionālāku.
Šī ir pirmā atsauce uz sumo, ko redzu, kopš es te esmu.
Negribu pamest Japānu,
neredzējis to, ko uzskata par viņu nacionālo sporta veidu.
Sumo saknes meklējamas 23. gadā pirms mūsu ēras,
un tā ir izteikti japāniska mākslas forma.
Zināt, ko man vajag, lai uzzinātu īstu eksperta informāciju par sumo?
Jūdžīn.
Īru.
- Sveiki. - Sveiki. Laipni lūdzu sumo dohyo.
Jūs acīmredzot neesat japānis.
Nē, bet es atbraucu uz Japānu pirms 20 gadiem, iemīlējos šajā zemē
un tad es atgriezos te uz dzīvi.
Labi.
Un esmu divas dekādes ar pilnu jaudu bijis te un bijis saistīts ar šo sportu.
Interesanti, Džons ir vēl viens cilvēks,
kurš tā iemīlējies šajā pilsētā, ka nolēmis to padarīt par mājām.
Es par šo sporta veidu zinu ļoti maz.
Kāda ir tā izcelsme?
Sākumā no visām valsts daļām tika atvesti spēcīgākie čempioni,
un viņi uzstājās imperatora priekšā.
Tajās sumo cīņās zaudētājs mira.
Tā ka tā burtiski bija cīņa uz dzīvību vai nāvi.
Gribat redzēt, kā vīri tiek piekauti?
Jā, no attāluma. Protams.
Onegaishimasu.
Tie ir lieli vīri. Lieli vīri.
Jūdžīn. Cīņa sākas šādi:
divi cīkstoņi pietupstas, viņi sasit plaukstas.
Un, kad viņi abi vienlaikus ir gatavi, viņi sāk.
Var sajust šo vīru triecienu, jaudu un spēku.
Es, cik vien varu, izvairos no vardarbības.
Man īsti nepatīk būt tik tuvu tam.
Ja pretinieks tiek izstumts no ringa
vai arī ja viņš pieskaras jebkur ringā
ar kādu citu daļu nekā pēdām, viņš zaudē.
Oho.
Sumo ir tiesnesis.
Viņa darbs ir nodrošināt cīņas norisi un to, lai viss norit gludi.
Domājat, esat gatavs pamēģināt?
Es? Pamēģināt? Protams. Jā.
Tā, jums jāzina trīs termini.
Pirmais ir matta nashi.
Matta nashi.
Matta nashi nozīmē, ka vairs nav laika. Darām to!
Hakkeyoi! Neapstājieties. Turpiniet. Hakkeyoi!
Tātad tā saka, kad viņi īsti necīkstas un darbība piebremzējas.
Yoi, Hakkeyoi!
Un visbiežāk dzird vārdu nokotta.
Nokotta, nokotta. Nokotta, nokotta.
Tas nozīmē, ka viņi vēl cīnās. Tas nav beidzies.
- N... - Nokotta, nokotta.
- Matta nashi. - Matta nashi.
- Tas ir pirmais. - "Hattenoi".
- Hakkeyoi. - Hakkeyoi.
Es nespēju atcerēties.
Un tad pēdējais?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokotta. - Nokotta.
Lieliski.
Es vēl atkārtošu pirms tam, jo tie vīri, zin, mani...
Domāju, viņi pagriezīsies un iemauks man.
Nu labi. Tā. Ak vai, īstenībā jautri.
Un ar tādu attieksmi esmu gatavs doties ringā.
Matta nashi.
- Jūs vēlaties izstarot pārliecību. - Jā.
Jūs esat tas, kurš to izrādi vada.
Pateikšu visu, ko domāju.
Un remarkas te vēl nebeidzas.
Džons sāk runāt ar mani kā Skorsēze.
Jūs rokās turat gunbai.
Tā, tas ir kara vēdeklis.
Jums jāparāda ar vēdekli uzvarētāja virzienā
un jāsaka shobu ari.
Shobu ari.
- Vēl, vēl, vēl. Dusmīgāk. - Shobu ari.
- Ne gluži tik dusmīgi. - Shobu ari.
- Ļoti labi. - Tagad varat kāpt laukā.
Man patīk.
Matta nashi.
Hakkeyoi.
Nokotta, nokotta. Nokotta, nokotta.
Kaut gan tā ir svešvaloda, es teicu tos vārdus no visas sirds.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
Un divi sumo vīri noteikti zināja, cik manis pateiktais ir svarīgs.
Nokotta, nokotta.
Shobu ari.
- Tas bija lieliski. - Bija tīri labi?
- Jums izdevās. Jūs bijāt lielisks. - Gana biedējoši?
Es jutu, ka cīkstoņi ringā pret mani jūt gan cieņu, gan bailes.
Ir ļoti maz tiesnešu, kas novērš uzmanību no cīkstoņiem,
bet, ja kāds to spētu, tad tas esat jūs.
Nu, paldies, Džon.
No jūsu mutes tas patiešām nozīmē daudz.
Hakkeyoi.
Ziniet, šķiet, es saprotu,
kāpēc Džons un citi ir iemīlējušies Tokijā.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
Sumo ir vizuāla izrāde, kas sākumā šķiet vienkārša,
bet, ja tajā iedziļinās, ir daudz vairāk ko atklāt.
Un tajā ziņā tas līdzinās šai pilsētai.
Vai, tas ir vājprāts.
Kad pēc divu cīkstoņu sastapšanas dodos pēdējo reizi atpakaļ uz viesnīcu,
Tokijai priekš manis ir vēl pēdējais izaicinājums:
pāriet no vienas ielas puses uz otru.
Paskatieties. Tas tik ir kaut kas, vai ne?
Es nekad neesmu redzējis tādus barus. Tas tiešām ir kā desmit Taimskvēri.
Šibujas krustojumā, kas ir rosības pilnākais pasaulē,
maksimumstunda sākas, kad uzlec saule, un turpinās visu dienu.
Paskatīsimies, kas notiek, pirms es pats došos pāri.
Katru zaļo gaismu krustojumu šķērso 3000 gājēju.
Tagad, kad esmu te pavadījis dažas dienas, esmu pārliecināts:
ja pārējie 2999 var tikt pāri, tad es arī.
Sekošu pūlim. Aiziet!
Vai redzat, ka kāds grūstos kādam virsū? Nē.
Viss ir brīnumainā veidā organizēts.
Tā ir kā ielas šķērsošana kopā ar visu Toronto pilsētu.
Šurp atbraucot, man bija bažas par trim lietām:
kultūru, valodu un ēdienu.
Kultūra: patiešām satriecoša.
Valoda: man nebija problēmu.
Ēdiens: vēl nedaudz jāpierod, bet es pie tā strādāšu.
Es šķērsoju ielu Šibujā. Te tiešām ir vājprātīgi skaisti.
Ir tiešām grūti ietvert vārdos,
tieši kas šajā pilsētā ir tas, kas cilvēku it kā apkampj.
Tā ir sarežģīta nācija. Te ir senais, un te ir jaunais.
Mani nepievelk neviens no šī spektra galiem.
Un tomēr es starp šīm abām lietām atradu taciņu,
kas man šķita visai pieņemama.
Mans dēls Denjels teica: "Zini, kad tu aizbrauksi uz Tokiju,
tu gribēsi tur atgriezties atkal un atkal."
Es domāju: lai atsegtu visas Tokijas kārtas,
vajadzēs vēl vienu vai divus ceļojumus.
Tā ka puisim bija taisnība.
Tulkojusi Laura Hansone