Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Hó. Sadie!
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Soha életemben fel sem merült, hogy valaha Tokióba utazzak.
Vannak fenntartásaim.
Áthidalhatatlan kulturális szakadékok.
Emészthetetlenül egzotikus konyha.
Megnyerhetetlen nyelvi huzavona.
Az pedig, hogy nyüzsgő, nem is kifejezés.
TOKIÓ
Daniel fiam többször is járt már itt, és áradozott az országról.
„Muszáj elmenned Japánba” - hajtogatja.
„Ha már ott vagy, imádni fogod.”
Így hát parancsára itt vagyunk.
Csakhogy én igencsak különbözöm a fiamtól.
Ő amolyan önfeledt kozmopolita, míg én óvatos vagyok, és a szokások rabja.
Nekem nagyjából sehol sem könnyű megtalálnom a helyem.
Úgyhogy a világ legnagyobb városa pláne elsöprően nyomasztónak hat.
Kéne egy fuvar, méghozzá olyantól, aki segít kiigazodni.
Sajnálatos módon inkább kényelemre, mint sebességre születtem,
szóval kíváncsi vagyok, ez hová vezet.
- Üdv, Eugene! Konnichiwa! - Konnichiwa!
- Dobja csak be hátra! - Máris.
- Egy egész konvoj. - A csapatom.
Olyasvalaki kalauzol a japán fővárosban,
aki a fél világon keresztülutazott, mígnem otthonra lelt ebben a városban.
Igen, egy csöppet alacsony.
- Elnézést. - Nem vénnek való kocsik.
- Japán méret. - Csak betuszkolom.
- Eugene. - Albo.
- Albo! - Készen áll?
Készen. Már amennyire lehet.
A szállodájához viszem.
- Időnként odalépek neki. - Aha.
És mikor azt mondta, „odalép”, kicsit sem viccelt.
- Milyen volt? - Rémisztő. Rémisztő volt.
Egykor szerény halászfalucska volt, de Tokiónak mára 40 millió lakosa lett.
Pont, mint Kanadának, ám csupán a területének 0,02%-án.
- Különben én is torontói vagyok, szóval... - Maga is torontói?
Mikor költözött Tokióba, és miért?
Egyszerűen beleszerettem abba, hogy mennyire másnak hatott ez a világ.
Albo nincs ezzel egyedül.
A huszonévesek közül minden tizedik tokiói külföldön született.
És pontosan mit szeret ennyire ebben a városban?
Kis koromban imádtam az animéket, a japán filmeket meg tévéműsorokat.
Talán úgy mondhatnám,
nosztalgiát éreztem, pedig még sosem jártam itt.
Nekem idejönni és ezt első kézből megtapasztalni
szó szerint egy életre kelt videójáték volt.
Őszintén szólva most én is úgy érzem magam, mint egy videójátékban.
Az a sok millió ember, aki itt lelt otthonra, biztos tud valamit.
Igazán kíváncsi lennék, mi az a valami.
Ez itt a nagyvárosi élet központja Tokióban.
Nahát! Ez mekkora! Mennyi ember!
Nagyon menő így érkezni egy ilyen nagyon menő városba.
- Ott bekanyarodunk, és itt is vagyunk. - Ez nem volt semmi!
Hűha!
- Nem rakhatnánk kicsit magasabbra? - Csakis önnek.
Köszönöm szépen, remek út volt!
A következő napokat
a Hoshinoya Hotel eme díszes, fémrácsos homlokzata mögött töltöm majd.
A csúcstechnológia, a hagyományos japán egyszerűség és a luxus ötvözete,
akárcsak maga a város.
- Helló! - Helló! Üdv Tokióban, a Hoshinoyában.
- Köszönöm. - Kérem, itt vegye le a cipőjét! Igen.
Még jó, hogy nem térdig fűzött bakancsban vagyok.
Értem én, hogy hagyomány, de ettől a mezítlábalástól
kicsit feszült leszek a zoknim állapotát illetően.
- Jó estét! - Üdvözlöm!
A nevem Yuka, szívesen körbevezetem.
Jó, menjünk!
A hotel egy jelenkori rjokan,
ez a hagyományos japán fogadófajta 400 éve élte virágkorát.
ISTEN HOZTA A HOSHINOYÁBAN!
Japán stílusú shoji paravánajtókkal és tatami padlózattal szolgálhatunk.
Nagyon szép. És úgy veszem észre, hogy az ágy mintha a padlón állna.
- Kissé rémültnek tűnik. - Nem, nem azért mondom, hogy baj...
az én koromban.
Bár talán némi vergődés árán...
megy majd a lefekvés és felkelés.
Ez itt pedig a fürdőszobánk.
A japánok imádnak fürdőzni.
És íme, a toalett!
Mintha lenne idebent egy kis pajtásom, nem?
Nos, Yuka, köszönöm a bemutatót.
- Remélem, jól érzi magát nálunk! - Biztosan.
De előbb szánok rá egy kis időt, hogy megszokjam ezt a mosdót.
Egy kicsit komplikált.
Nem bízom az olyan vécékben, amelyek sokoldalúbbak nálam.
Azt írja: „nyomás”. Ez elég ijesztő.
Vajon felfele tolja, vagy leszippantja az embert?
Az egyiken azt írja: „pozíció”.
Nem tudom, megdorgálnak-e, ha nem a helyes pozíciót veszem fel.
Vajon megszólal egy riasztó?
Azt hiszem, Tokiót a régiség és az újdonság lengi be.
Valamiféle zen érzés árad a szobából. Nagyon szép.
A papírral fedett, osztott fa tolóablak mellett
ugyanakkor itt a robotvécé is,
és itt Japánban alighanem mindenütt ebben az elegyben kell kiismernem magam.
Egyelőre az utcán kell kiismernem magam, hogy Albóval találkozzam.
Egy Hoshigumi nevű bárban.
A Sankaku Chitai negyedbe hívott,
azon kevés tokiói környék egyikébe, amelyet még nem alakítottak át.
Még megmaradt öreges, kissé rozoga formájában.
Átérzem a helyzetét.
Minden csupa zegzugos sikátor. Nem tudom elolvasni a cégéreket.
Nem tudom pontosan, merre vagyunk.
Eugene, hát idetalált!
Ő itt Masa barátom.
- Örvendek! - Üdvözlöm! Igazán örvendek.
Ő az én japán barátom. Kezdésnek egy italt?
Igen. Albo japán kézműves sört iszik. Én pedig whiskyt tonikkal.
Akkor magával jó lesz vigyázni.
- Egy japán sört kérek. - Oké.
Ezen a környéken minden bár nagyjából ilyen.
Nagyon felkapott a fiatalok körében, ahová most már én is tartozom.
Igen. Arigatou.
- Remek japán kiejtés. - Ugye?
Koccintáskor azt szoktuk mondani, hogy kanpai.
- Azt jelenti, egészségünkre.
- Kanpai. - Így.
Kanpai. Isten-isten!
- Masa, mi a foglalkozása? - Egy irodában dolgozom.
A japán kifejezés a sarariman...
az angolból átvett alkalmazott, hivatalnokféle „salary man”.
Úgy hallottam, őrületes, hogy mennyit kell túlórázniuk.
A japánok identitásának egyik fontos részét képezi az,
ahol dolgoznak.
- Egy törzzsé kovácsolja őket. - Oké.
És munkaidő után még el is kell menni velük inni.
Néha egészen másnap reggelig velük kell menni.
Na, ne ugrasson!
Muszáj egész éjszaka a főnökével vedelnie?
- Igen. - Így szokás.
A munka-élet egyensúly így sokak számára elég nehéz tud lenni.
Kész a jakiszoba!
Lássunk neki!
Ha tésztát eszik az ember, így kell csinálni.
- Szürcsölni kell. - Hangosan?
Így felszippantjuk az ízeket a tésztával.
A másik oka pedig, hogy így adjuk a szakács tudtára, hogy ízlik az étel.
Ahelyett, hogy azt mondanánk: „Elnézést, ez nagyon finom,”
- úgy adjuk tudtára, hogy hangosan... - Hangosan eszünk.
A szürcsölés.
Ehhez még kell egy kis idő, mire hozzászokom.
Nagyon ízlik neki.
Jól csinálja.
Én is megpróbáltam. Nem is olyan könnyű.
Félek, ha nagyon felszippantom, még belefulladok.
Csúf egy halálnem a tésztaszürcsölés.
Nem mutat jól az ember sírkövén.
Nagyon ügyes!
Nagyon tetszik nekem ez a picike hely.
Már 12 éve vagyok itt. De még mindig olyan, mint az első napon.
A mai napig annyi lenyűgöző apró részlete van a japán életnek.
Mindennap felfejtem a hagyma egy-egy héját.
Ez kedvemre való.
- Kanpai! - Kanpai!
Isten hozta Japánban!
Százötvennégy évvel ezelőtt Kiotó volt Japán fővárosa,
mígnem a császár elhatározta, hogy átköltözik Edo városába,
melyet Tokióvá nevezett át, vagyis „keleti fővárossá”.
Ha a császárnak megfelelt, nekem is jó lesz.
Nagyon kényelmesen aludtam a futonágyon.
Mondjuk, vagy tíz percembe telt, mire kikászálódtam az ágyból,
de hát úgy is jót tesz egy kis testmozgás, úgyhogy még jól is jött.
Izgatottan várom, hogy felfedezhessem a várost.
Szeretnék úgy hazatérni, hogy azt mondhassam Daniel fiamnak:
„Oké. Mindennel teljesen egyetértek, amit Tokióról meséltél.
Elképesztő egy város. Minden, amiért rajongtál, nekem is bejött.”
Mivel folytonos változásban van,
Tokiót emlékezet nélküli városnak is szokták emlegetni,
csak már nem emlékszem, kitől is van ez az idézet.
Azta! Lenyűgöző enteriőr.
Számomra ez a régi Japán.
Mivel itt ingáznak a világon a legtöbben,
az sem meglepő, hogy a legforgalmasabb állomással is Tokió büszkélkedhet.
Egy országban, amely a szuperexpressz vonatot
és az elektromos autó tömegtermelését adta a világnak,
kissé meglepő járművet bocsátott a rendelkezésemre a hotel.
- Helló! - Helló!
- Üdvözlöm! Eugene vagyok. - Igen. Eugene-san, igazán örvendek!
- A nevem Kay. - Kay.
- A kocsi előállt. - Nézzenek oda!
Igazából meglep, hogy a riksa még mindig egy létező közlekedési mód
egy olyan modern városban, mint Tokió.
Bizony. De ma már kizárólag városnézéshez használatos.
- Kedvére való ez a munka? - Igen, nagyon is!
- Mert van ám némi bűntudatom. - Emiatt ne jöjjön zavarba!
- Én futásra születtem. - Ez tetszik!
„Futásra születtem.” Én pedig ücsörgésre.
- Igen, rajta... Hogyne! - Hát akkor vágjunk bele!
Parancsoljon... Óvatosan!
Remélem, gyorsan fut a srác,
mert elég meleg van, úgyhogy jól jönne a menetszél.
Bekapcsolom az övet, a biztonság kedvéért.
Mennyire gyorsan fut?
Csak lazán dőljön hátra, kérem!
Egy, két, há’.
És akkor indulhatunk is!
- Eddig rendben. - Köszönöm szépen, Mr. Levy!
Mióta is foglalkozik ezzel, Kay?
Idén már 19. éve.
És mi volt a leghosszabb futása?
- Talán úgy nyolcórányi. - Nyolc óra?
- Mi volt az úti cél? Kiotó? - Nem.
Mit szeret leginkább a városban?
Hát, olyan sok mindenfélét lehet csinálni.
Igen. Itt, Tokióban.
Egész fura és őrült kultúrák is vannak. Minden megfér itt egymás mellett.
És nem kerül néha veszélybe?
De, mert itt futunk, az ilyen hatalmas autók között.
Igen.
Márpedig nagyon fontos, hogy biztonságban legyen munka közben,
mert magamtól sosem találok vissza a hotelbe.
Így aztán hátradőlök, és a helyi erő Kayre hagyom a lábmunkát,
aki elvisz a város egyik legfelkapottabb, legrégebbi turistanegyedébe, Aszakuszába.
NAKAMISE BEVÁSÁRLÓUTCA
- Hogy repül az idő! Ugye? - Tényleg elrepült. Hihetetlen.
- Arigato. - De tényleg,
ez a tökéletes városnéző jármű.
- Arigato. - Köszönöm!
Nála energikusabb fickóval még nem sokkal találkoztam az életben.
Őrületesen nagyszerű.
Meglehetősen egyedi módon mutatta be a várost.
De nem bízhatom másokra, hogy szó szerint körbehurcoljanak,
ideje gyalog kimerészkedni a sűrűjébe.
Feltűnően csendesek itt az utcák.
Nem hallani kiabálást senkitől,
az autók dudálását sem hallani.
Ekkora városban ez szokatlan.
Hogy Aszakusza minden bájára fényt derítsek,
találkozót beszéltem meg egy idegenvezetővel.
Bár Kayhez foghatóan vidám és színes egyéniséggel aligha találkozom többet.
- Helló! - Konnichiwa!
Lehet, hogy ezt elhamarkodtam.
A nevem Cyber Bunny.
- És Kibernek szólítsam, vagy... - Szólítson Cyber Bunnynak!
- Cyber Bunnynak. - Igen.
Cyber Bunnynak a híre is különleges, nem csupán a neve.
A befolyásos kultúrvlogger a Forbes Asia 30 alatti 30-as sikerlistáján is fent van.
Sok videót és más kontentet készítek
a kelet és a nyugat közti szakadék áthidalásáról,
és a japán kultúra íratlan szabályaira tanítom a közönséget.
- Kóstolta már a mocsit? - Mocsit?
A mocsi egy hagyományos japán édesség. Tessék!
- Jó nagyot harapott. - Jókor mondja.
Oké. Az egyik íratlan szabály,
hogy sétálva, menet közben nem szabad enni...
Ez egy remek íratlan szabály. Szerintem igazából kőbe kéne vésni.
- Mehetünk? - Jó.
Négyszáz évvel ezelőtt
ez a városrész volt a nyüzsgő vigalmi negyed.
Önnek épp testhezálló a hely, tiszta L.A., ez itt Japán Hollywoodja.
Mostanság gyakran kimonóban látogatnak el ide,
így kapcsolódva a japán hagyományokhoz.
Úgy tűnik, én nem vagyok az alkalomhoz öltözve.
A Szenszódzsi templomhoz megyünk,
ez Tokió legrégebbi temploma.
Idejövünk imádkozni, leróni tiszteletünket az isten és az ősök előtt.
És a sorshúzás is szokás.
Nem vagyok különösebb híve a jövendőmondásnak.
Miért akarnánk tudni, hogy mi vár ránk?
Nem szeretnék minden reggel az elmúlásom gondolatára ébredni.
- A 78-ast húzta. - Hetvennyolc. Ez az?
Hetvennyolcas. A legmagasabb fokú, kiváló szerencse.
Kihúzta a legjobbat.
Oké. Ez nem megrendezett ám.
Semmi bunda.
A legfőbb kiválóság jött ki.
- Igazából... - Mi az?
...az is íratlan szabály, hogy ha a legjobb szerencse éri,
az valójában rosszat jelent.
De hát miért mond ilyet?
Hogy mondhatja, hogy rossz, mikor úgy örültem
a legmagasabb fokú, kiváló szerencsémnek?
Mert az élet hol jó, hol rossz.
Néha az a legjobb, ha minden csak normális,
- se hullámhegy, se hullámvölgy. - Igaz.
Megtarthatja, vagy itt hagyhatja.
- Megtartom... - Jó.
...és időnként elolvasom, annyira kiváló.
- Kész szerencsefia, Eugene. - Mondhatni.
Persze a balul elsülő jó szerencséről szóló jóslat
igencsak aggaszt.
Bizonyára nem meglepő, de bármiben hajlamos vagyok katasztrófát látni.
Egy természeti katasztrófákra hajlamos városban vajon mi más járhatna a fejemben?
Emlékszem, úgy 15-20 éve Los Angelesben megéltem egy földrengést.
Az olyan gyengéden dülöngélő érzés volt,
arra ébredtem, hogy minden így kileng.
Úgy tudom, itt hevesebbek a földrengések, és egész biztosan gyakoribbak is.
Azt mondani, hogy „gyakoribbak”, még enyhe kifejezés.
Valójában ez itt a szeizmikusan legaktívabb zóna a Földön.
Mit keresek itt?
Akár most rögtön is történhet valami? Nem tudom.
Tokió hatalmas lakossága három tektonikai lemez találkozásában él,
azaz földrengések közepette.
Ráadásul árvíz- és tájfunveszélynek is jelentősen kitett helyen.
Remélem, Eugene jól bírja. Elég húzós tud ez lenni.
Hogy milyen lehet egy igazi tokióinak? Nemsokára kiderül.
Kelletlenül ugyan, de végül elfogadtam Albo és Masa szokatlan meghívását.
Őszintén szólva, nem tudom, megbízható páros-e.
- Üdv, uraim! - Helló!
Konnichiwa.
Ez itt a „Honjo Életmentő Oktatóközpont”.
Iskolások járnak ide természeti katasztrófákról tanulni.
Ha az iskolásoknak megfelel, nekem is jó lesz.
Eugene, ő itt Tamora-san.
Itt olyan erős szelet fog megtapasztalni,
amilyet egy igazi tájfun során megélne.
Oké.
Tamora- san biztos megneszelte valahogy,
hogy földrengéses tájról fújt ide a szél,
így aztán egyből a túlélőkalauz második fázisáig
fokozza a képzésemet: a tájfunig.
Valamint nagyon-nagyon heves esőzést.
Oké. Bár nem kimondottan erre számítottam.
ESŐ- ÉS SZÉLERŐSSÉG
Mindig nézek előrejelzést, mielőtt elindulok hazulról,
itt azonban úgy tűnik, minden eshetőségre fel kell készülni.
És egyben csizma is jár hozzá.
Szerencsére ellátnak biztonsági felszereléssel,
ami egy igazi tájfunban nem lenne nálam.
- Masa. - Igen?
Volt már része ebben?
Kicsi koromban átéltem már.
Akkor jó. Ő is túlélte.
Így ni.
Jól van.
Oké.
Nála jobban aztán senki nem élvezi a katasztrófát.
Na jó, menjünk!
Mint kiderült, jogosan nem bíztam Albóban és Masában.
De akkor sem adom meg Tamora- sannak az elégtételt, hogy elviharzom.
- Oké? - Oké.
Mitől örül ennek ennyire?
- Kész? - Fejet le!
Kapaszkodjon, ha kedves az élete!
Másodpercenként 30 méteres erősségű szelet
és óránként 50 milliméteres esőt fognak tapasztalni.
Három, kettő, egy, rajta!
Eugene: Hát, ennek fele se tréfa.
Eugene: Masa, hogy bírja ott hátul?
Masa: Nem hallom, Eugene!
Magam végzem a kaszkadőrmunkát, mint az köztudomású.
Cruise és Levy arról nevezetes, hogy maguk kaszkadőrködnek.
Hát ilyen érzés egy tájfun?
Simán behozhattam volna egy kaszkadőrt, és ráadom ezt.
Senki nem venné észre. Szemüvegben.
Igen.
- Fülig ér a szája. - Igen.
De magam csináltam, hisz ezért dolgozom.
Sokkal intenzívebb volt, mint amire számítottam.
Ha nincs mibe kapaszkodnom,
sayonara, nem igaz?
És sajnos nem lehet mindig kéznél
egy mosolygós Tamora- san, hogy megmondja, mi a teendő.
Oké.
Tokió hatalmas város irdatlanul óriási lakossággal,
pedig sok itt a természeti katasztrófa.
Sok mindennel kell szembenézniük,
mégis valami nyugodtság árad az itteni lakosokból.
Ennyi veszély leselkedik rájuk, mégis csak így átsiklanak rajtuk.
Ez aztán... egészen elképesztő.
Miután kitájfunoztam magam, ismét Cyber Bunnyval találkozom vacsorára.
Az a terv, hogy finomakat eszünk nyugiban, nem gondolva a természeti katasztrófákra.
Kezd tömeg lenni.
Tokió tényleg két város regénye,
a hagyományőrzés és a csúcstechnológia lenyűgöző ötvözete.
A múltja után most szívesen merülök el a hipermodern jelenébe is.
Ez vagy 12 emeletnyi videóreklám.
Láttak már valaha ilyet?
Nos, ez az egyik legmámorítóbb séta, amin életemben jártam
vacsorára igyekezve.
A japán főváros paradicsom annak, aki rajong az ételekért,
bármely más városnál több Michelin-csillagos hellyel büszkélkedhet.
És itt, a Sagaya étteremben
a technológia, étel és művészet tökéletes kombinációjával kecsegtettek.
Konnichiwa. Jó újra látni!
- Cyber Bunny, atyavilág! - Mit szól?
Még sosem láttam ehhez foghatót.
És vacsorára csatlakozik hozzánk...
- Erica. - Erica.
És Chris.
Ebbe az étterembe csak úgy betér az ember,
- és azzal vacsorázik, aki épp... - Idegenekkel.
- Bárkivel. - ...itt van.
És mindkettőjüket öröm megismerni.
Jó móka lesz.
A közösségi étkezés egyre népszerűbb
a tokiói gasztroszíntéren.
Üdv! Helló, Eugene. Igazán örvendek.
El se tudom képzelni, hogy jut ilyen bárki eszébe.
Szerencsére nem is kell, mivel Saka, a tervezők egyike,
mindjárt elmagyarázza.
...a Holdvirág egy különleges terem,
ahol multiszenzoros étkezési élményben lehet része egyik műalkotásunk belsejében.
Ó, ez aztán a koncepció! Mi áll mögötte?
Amint megérkeznek a fogások,
majd megláthatják, hogy az ételben rejlő világ
úgyszólván kiterjed, és az asztalon is leképeződik,
a nagyobb külső térben is.
Nagyon izgalmas.
A város több mint 92%-án nincsen zöldterület.
A megoldás nem is lehetne tokióibb:
töltsük meg természetszimulációval a belső tereket!
Nézze csak, egy kismadár.
- Az a vacsora. - Ha elkapjuk.
Ínyencnek tartja magát?
Imádom az ételeket
Nem vagyok oda az egzotikus ízekért. Szusit például nemigen eszem.
Még sosem kóstolta?
Nem.
- A nyers hal miatt? - Igen.
Nem nekem való. Tessék megfőzni! Nyárson sütni. Jól meggrillezni.
Én vagyok a kivétel. Több milliárdan eszik, és imádják.
Bennem van a hiba. Én lógok ki a sorból.
Talán ideje nekiveselkedni, és elkezdeni...
Nahát, valami már jön is.
- Ez egy szasimikompozíció. - Aha.
És tengerisünből készült.
Jobb felől pedig japán tengeri angolna.
Ha most körbenéznek maguk körül,
- víz folyik át az asztalon. - Víz!
A víz pedig a tányérjaik körül folyik.
Nehezemre esik a csodás látványra figyelni
őszintén szólva, annyira aggódom, nehogy megbántsam a vendéglátóm.
Nos, rám ne várjanak!
Higgyék el, rám nem érdemes.
Ma lesz a napja, hogy kipróbál valami újat.
Ha a világ többi részének ízlik a szusi,
gyerünk, Levy, hátha neked is!
Megkóstoltam, és rendben volt.
Nem rossz.
Nem rossz?
Most a másikat is. Így ni.
Ez finom. Kicsit megáztatom.
Ez finom. Ezt meg is eszem. Nézzék csak!
Az új dolgok kóstolójára!
Szeretem, ha noszogatnak.
Jót tesz.
Ha pedig nem noszogatnak,
akkor egyszerűen nem történik velem ilyesmi.
És nézzék, hogy változnak a virágok! Azta!
Halak is úsznak a folyóban.
Máris új virágok nyílnak.
Nahát!
Ez aztán nem semmi.
Ez teremt egyfajta kapcsolatot a többiekkel ugyanabban a térben,
akikkel máskülönben talán nem is lenne alkalmunk beszélgetni.
Mint a régi barátok, pedig most találkoztunk.
Ugye?
Hát, ez igazán elképesztő.
Az immerzív gasztronómiától az ősi templomokig,
úgy érzem, mintha ez az összetett város
lassacskán feltárná magát előttem,
rétegről rétegre.
Mikor megérkeztem, azt hittem, minden idegenebb érzés lesz,
de mint kiderült, jobban érzem magam ebben a városban, mint hittem, hogy fogom.
Magam is meglepődtem a gasztronómiai kalandvágyam láttán.
Még az első sikeres nyers hal típusú találkozáson is túlestem.
Ma reggel azonban olyan fülest kaptam, hogy a japánok olyasmiben is jeleskednek,
ami kicsit jobban illik az én földhözragadt ízlésemhez.
Nos, Daniel fiam szerint
élete legfinomabb tojássalátás szendvicsét
itt ette, Tokióban,
úgyhogy most portyázok.
Elvileg könnyű rábukkanni, csak épp ma nem.
Tudom, régóta kenik-vágják az autókat és elektronikai cikkeket,
de én nagyobb célt tűztem magam elé:
a tojássalátás szendvicset.
Ígéretesnek tűnik.
AMERIKAI SZENDVICS
- Mind tojássalátás? - Igen.
Senki többet! Megvan a nyertesünk!
Arigato.
Köszönöm. Ennek nagyon fog örülni a fiam.
A tojássalátát mindig is ettem, egész életemben.
El nem tudják képzelni, micsoda pillanat ez nekem.
Kései reggelikre készített ilyet anyukám vasárnaponként.
Gyönyörűség.
Ez aztán méretes szendvics!
Így hát a tojássalátát mindig is úgy csináltam,
ahogy anyukám szokta volt,
és ez az egyetlen étel, amit sosem tudok megunni.
Azta, nagyon finom.
Akármilyen isteni volt,
még én sem hagyhatom, hogy az utolsó falatom Tokióból tojásos szendvics legyen.
Ez itt egy vendéglátós utca. Úgy tűnik, sok itt az étterem.
Ismét portyázom...
Nahát!
...most valami hagyományosabbra.
Amióta itt vagyok, ez az első utalás a szumóra, amit látok.
Nem szívesen hagynám itt Japánt anélkül, hogy látnám a nemzeti sportjukat.
A szumó eredete Kr. e. 23-ig nyúlik vissza,
nagyon jellegzetesen japán művészeti ág.
És tudják, ki lesz a segítségemre szumós szaktanácsadásban?
Eugene!
Hát egy ír.
- Helló! - Üdvözlöm a szumódódzsóban.
Ön nyilván nem japán, ugye?
Nem, de 20 éve jöttem Japánba, beleszerettem az országba,
aztán ide is költöztem.
Oké.
Ebben a sportban pedig már két évtizede dolgozom itt, mindenféle minőségben.
Érdekes módon John is olyan ember,
aki annyira beleszeretett a városba, hogy ide akart hazatérni.
Igen keveset tudok erről a sportról.
Miért jött létre?
Eredetileg az ország minden tájáról elhozták a legerősebb bajnokokat,
hogy a császár előtt szerepeljenek.
Az akkori küzdelemben a vesztes meghalt.
Kezdetben szó szerint élet-halál harc volt.
Megnézi, hogy szétverik egymást?
Kellő távolságból meg. Persze.
Onegaishimasu.
Megtermett fickók. Jó nagyok.
Eugene! Így kezdődik egy mérkőzés:
A két birkózó leguggol. Tapsolnak.
És ha mindketten egyszerre készen állnak, támadnak.
Ilyenkor érezni az összecsapódásukat, a teljesítményüket, az erejüket.
Mindenáron kerülni szoktam az erőszakot.
Nem jó ilyen közel kerülni hozzá.
Akit kilöknek a körből,
vagy aki megérinti a kör bármely részét
a talpán kívül bármi mással, az veszít.
Hűha!
Itt is van bíró.
Legfőbb dolga, hogy ne csituljon a harc,
és hogy minden szép simán menjen.
Lenne kedve kipróbálni?
Hogy nekem? Hogyne, persze.
Három szót kell tudnia hozzá.
Az első a matta nashi.
Matta nashi.
A matta nashi azt jelenti, itt az idő. Rajta!
Hakkeyoi! Hakkeyoi! Folytassák! Így tovább! Hakkeyoi!
Ezt akkor mondják, ha nem igazán küzdenek, ha lanyhul a harc.
Yoi, Hakkeyoi!
Leggyakrabban meg azt hallani: nokotta.
Nokotta, nokotta. Nokotta, nokotta.
Vagyis hogy még nincs vége. Tétje van.
- N... - Nokotta, nokotta.
- Matta nashi. - Matta nashi.
- Ez az első. - „Hattenoi.”
- Hakkeyoi. - Hakkeyoi.
Nem emlékszem.
És az utolsó pedig?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokotta. - Nokotta.
Tökéletes.
Ezt még egyszer átismétlem, mielőtt visszamegyünk, különben még...
Szerintem simán lekevernek egy taslit.
Jól van. Oké. Tulajdonképpen ez egész jó móka ám.
És ezzel készen is állok, hogy a küzdőtérre lépjek.
Matta nashi.
- Az a jó, ha önbizalmat áraszt. - Jó.
Magánál van az irányítás.
Megmutatom, merre hány lépés.
És ezzel nincs vége az instrukcióknak.
John totál átment itt nekem Scorsesébe.
Amit a kezében fog, az a gunbai.
Ez egy katonai legyező.
A legyezővel a győztes irányába kell mutatnia, és így szólni:
shobu ari.
Shobu ari.
- Még, még, még. Mérgesebben! - Shobu ari.
- Ennyire ne mérgesen. - Shobu ari.
- Ez az. - Most már elmehet.
Ez tetszik.
Matta nashi.
Hakkeyoi.
Nokotta, nokotta. Nokotta, nokotta.
Hiába idegen a nyelv,
minden egyes kiejtett szót teljesen átéltem.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
A két szumós fickó pedig nagyon is tisztában volt a szavaim jelentőségével.
Nokotta, nokotta.
Shobu ari.
- Kitűnő volt. - Egész jó volt?
- Eltalálta. Tökéletes volt. - Elég erélyes?
Úgy érzem, a küzdőtérre lépő birkózók tiszteletét és rettegését is bírtam.
Kevés bírónak sikerül elvonni a figyelmet a birkózókról,
de ha van valaki, akinek összejöhet, az ön.
Igazán köszönöm, John.
Az ön szájából ez valóban sokat jelent.
Hakkeyoi.
Azt hiszem, már értem,
miért is szeretett bele Tokióba John és sokan mások.
Nokotta, nokotta. Nokotta.
A szumó olyan látványosság, amely elsőre ugyan egyszerűnek tűnik,
ám, ha valaki belemélyed, arra rengeteg felfedeznivaló vár még.
Ebben pedig nagyon hasonlít magára a városra.
Hű, ez kész téboly!
Utolsó sétámon, vissza a hotelbe, miután megküzdöttem a birkózókkal,
Tokió még egy utolsó kihívást tartogat számomra:
átkelni az út egyik oldaláról a másikra.
Ezt nézzék meg! Ez aztán nem semmi, ugye?
Sose láttam ekkora tömeget. Tisztára, mint a Times Square, csak még olyanabb.
A Shibuya gyalogátkelőnél, amely a világ legforgalmasabb kereszteződése,
amint felkel a nap, megkezdődik a csúcsforgalom, és ki is tart egész nap.
Előbb lássuk, hogy zajlik, mielőtt magam is nekivágok.
Minden zöld jelzésre 3000 gyalogos lép le a járdáról.
Most, pár itt töltött nap után már biztos vagyok benne,
hogy ha a többi 2999-nek sikerült, akkor nekem is menni fog.
Követem a tömeget. Gyerünk!
Látnak itt bárkit is a másikba botlani? Nem.
Valahogy csodás módon szervezett a dolog.
Mintha Toronto teljes lakosságával egyszerre kelnék át.
Három dolog aggasztott, mikor idejöttem:
a kultúra, a nyelv és a konyha.
A kultúra igazán bámulatos.
Nyelvi problémáim nem adódtak.
A konyhán még van mit megszoknom, de igyekezni fogok.
Átkeltem a Shibuyán. Tényleg eszelősen gyönyörű hely.
Igazán nehéz szavakba önteni,
hogy pontosan mi is az ebben a városban, ami valahogy magával ragadja az embert.
Komplikált egy ország. Van benne régi is, új is.
Engem a spektrum egyik oldala sem annyira vonz.
Mégis rátaláltam a kettő között egy olyan mezsgyére,
ahol egész kellemesen érzem magam.
Daniel fiam azt mondta: „Tudod, ha egyszer elmész Tokióba,
onnantól mindig visszavágysz majd oda, újra meg újra.”
Azt hiszem ahhoz, hogy Tokió mindegyik rétegét lehántsuk róla,
egy-kétszer el kell még látogatni ide.
Úgyhogy igaza lett a kölöknek.
A feliratot fordította: Speier Dávid