En stor filosof sagde engang: "Verden er en bog,
og folk, som ikke rejser, læser kun én side i den."
Jeg har altså læst flere sider, og jeg er ikke vild med bogen.
Der er flere grunde til, at jeg ikke kan lide at rejse.
Når det er for koldt, har jeg det ikke rart.
Vinterbadning? Nøgen?
- Ja. - Sikke en dejlig invitation.
Når det er for varmt, har jeg det heller ikke rart.
Jeg kan ikke løbe så stærkt.
- Men jeg er 75 år. - Skal jeg hjælpe dig?
Nej tak.
Og det er måske på tide at udvide min horisont.
Åh gud.
Første gang med hånden oppe i en elefantrøv.
Men heldigvis
bor jeg på nogle helt utrolige hoteller.
Hold da op. Det er storslået.
Den eneste betingelse er, at jeg skal udforske det, som er udenfor.
- Pas på. - Det siger du ikke.
- Smukt bjerg. - Vulkan.
Vulkan?
En verden, jeg har undgået hele mit liv.
Så, rolig, Sadie.
Åh gud. Åh gud. Åh gud.
Bare jeg overlever, så er jeg glad.
Det er sidste gang, jeg drikker fem glas vodka med en finne.
For mig har en tur til Tokyo aldrig ligget i kortene.
Jeg har visse bekymringer.
Kulturkløfter, jeg har aldrig har krydset.
En kost, der er for eksotisk til at kunne nydes.
Et tovtrækkeri med sproget, jeg aldrig vil vinde.
Og ordet "travl" får en helt ny betydning.
Min søn, Daniel, har været her mange gange og taler begejstret om landet.
Han sagde altid: "Tag til Japan. Du vil elske det, når du er der."
Så på hans ordre står vi nu her.
Men jeg er en helt anden type end min søn.
Han er en sorgløs kosmopolit, mens jeg er forsigtig og traditionsbunden.
Jeg har svært ved at finde mig rette stort set alle steder.
Så verdens største by føles særligt overvældende.
Jeg må finde et lift med en, som kan vise mig lidt på vej.
Desværre er jeg skabt til bekvemmelighed og ikke fart.
Så lad os se, hvordan det går.
- Hej, Eugene. Konnichiwa. - Konnichiwa.
- Smid tasken om bagi. - Javel.
- Du har dit følge med. - Det er mine folk.
Jeg skal vises rundt i Japans hovedstad
af en guide, som har rejst verden rundt for at slå sig ned her i byen.
Ja, den er lidt lav.
Ikke en bil til gamle mænd.
- Japan-størrelse. - Ind med det.
- Eugene. - Albo.
- Er du klar? - Jeg er så klar, som jeg kan blive.
Jeg kører dig til hotellet. Jeg trykker nok sømmet lidt i bund.
Og det med "sømmet i bund" var ikke for sjov.
- Hvordan var det? - Skræmmende.
Tokyo var engang en beskeden fiskerlandsby. Nu bor her 40 millioner.
Lige så mange som i Canada på kun 0,02 procent af pladsen.
- Jeg er faktisk også fra Toronto. - Er du det?
Hvornår flyttede du til Tokyo? Og hvorfor?
Jeg forelskede mig i noget, der lignede en anden verden.
Albo er ikke alene.
I Tokyo er hver tiende ung i 20'erne født i udlandet.
Hvad er det præcist ved byen, du elsker så højt?
Som barn elskede jeg anime og japanske film og tv-serier.
Jeg var nostalgisk efter et sted, jeg aldrig havde været.
Så at tage ud og opleve det selv er som et levende computerspil.
Jeg føler mig ærligt talt også som i et computerspil.
De mange millioner, der bor her, må have fat i noget.
Jeg er spændt på at finde ud af, hvad det "noget" er.
Vi er i centrum af storbylivet i Tokyo.
Wow, det er storslået. Se alle se mennesker. Se dem.
Det er en cool måde at ankomme på til en tilsyneladende cool by.
- Vi drejer lige rundt, og så er vi her. - Det må jeg sige.
Wow.
- Kan vi hæve den lidt? - For din skyld.
Tusind tak. Det var sjovt.
De næste par dage
skal jeg bo bag denne snirklede gitterfacade på Hoshinoya Hotel.
Det er en blanding af luksus, hightech og traditionel japansk enkelhed.
Ikke ulig selve byen.
- Goddag. - Velkommen til Hoshinoya Hotel.
- Tak. - Vær venlig at tage skoene af her.
Godt, jeg ikke tog lange snørestøvler på.
Jeg ved godt, det er traditionen, men at gå uden sko
gør mig lidt nervøs for mine strømpers stand.
- Godaften. - Hej.
- Jeg hedder Yuka. Jeg vil vise dig rundt. - Ja, meget gerne.
Hotellet er en nutidig ryokan,
en traditionel japansk kro, som var meget udbredt for 400 år siden.
Her har vi japanske shoji-skærme samt tatami-gulve.
Meget fint. Jeg bemærkede, at sengen nærmest ligger på gulvet?
- Du ser lidt bange ud. - Nej, det er da ikke spor problematisk
for folk på min alder. Det kræver bare lidt smidighed at komme op fra den seng.
Og her har vi badeværelset.
Japanere elsker at tage karbad.
Og her er toilettet.
Som at have en lille ven herinde.
Tusind tak for rundvisningen.
- Jeg håber, du vil nyde opholdet. - Det vil jeg.
Men først skal jeg lige vænne mig til badeværelset.
Det er lidt indviklet.
Jeg stoler ikke på et toilet, der er mere alsidigt end mig.
Her står der "Trykniveau". Det er lidt skræmmende.
Man ved ikke, om det presser en op eller suger.
Her står "Placering".
Måske får man skældud, hvis man er forkert placeret.
Måske lyder der en alarm.
Jeg tror, der er det gamle og det nye, når det gælder Tokyo.
Der er sådan en zen-stemning i værelset. Meget rart.
Der er japanske skærme for vinduerne,
og samtidig har man et robottoilet.
Det er den kombination, jeg tror, jeg skal manøvrere i her i Japan.
Men først skal jeg manøvrere ud for at møde Albo igen.
Baren hedder Hoshigumi.
Han har inviteret mig til Sankaku Chitai,
et af de få områder af Tokyo, som endnu ikke er blevet saneret.
Det er stadig gammelt og lidt faldefærdigt.
Jeg kender følelsen.
Vi er inde i nogle gyder. Jeg kan ikke læse skiltene.
Jeg ved ikke helt, hvor vi er.
Eugene, du fandt det. Det er min ven Masa.
- Goddag. - Goddag med dig.
Min japanske ven. Skal du ikke have en drink?
Han drikker japansk specialøl. Jeg drikker whisky og tonic.
Du bliver farlig.
- Jeg tager en japansk øl. - Okay.
Sådan er barmiljøet i den her bydel.
Meget hipt med det unge slæng, som jeg nu er en del af.
Ja. Arigatou.
- Flot japansk. - Ja.
Når man drikker øl, siger vi kanpai.
- Det betyder skål. - Kanpai.
- Klir, klir.
- Masa, hvad laver du så? - Arbejder på kontor.
På japansk hedder det sarariman, som kan oversættes til "lønmand".
Jeg har hørt, at jeres arbejdstider er vanvittige.
Japanerne finder tit deres identitet på deres arbejdsplads.
Det bliver deres slæng.
Efter arbejde skal man ud og drikke med dem.
Nogle gange varer det helt til næste morgen.
Hold da op!
Skal I gå i byen med jeres chef og drikke hele natten?
Meget almindeligt.
Balancen mellem arbejde og privatliv er ret svær for mange.
- Så er der yakisoba. - Velbekomme.
Når man spiser nudler, gør man sådan her.
- Man slubrer. - Slubrer?
Så trækker man smagen med op.
Samtidig kan kokken høre, at man nyder sin mad.
I stedet for at sige: "Det smager dejligt."
- I udtrykker det med lyden... - Af os, der spiser.
De slubrer.
Det skal jeg lige vænne mig til.
Han kan lide det.
Det er flot.
Jeg prøvede. Det er ikke så nemt.
Jeg er bange for at blive kvalt, hvis jeg suger det ind.
Det er en dum måde at dø på. At slubre nudler.
Det vil man ikke huskes for.
Flot.
Jeg elsker det her lille sted.
Jeg har boet her i 12 år og føler mig stadig, som du gør i dag.
Der er så mange fascinerende små nuancer ved livet i Japan.
- Hver dag skræller jeg et nyt lag af. - Det er lige mig.
Kanpai.
Velkommen til Japan.
For 154 år siden var Kyoto Japans hovedstad,
indtil kejseren besluttede at flytte til byen Edo.
Han omdøbte den til Tokyo, som betyder "Østens hovedstad".
Godt nok til kejseren, godt nok til mig.
Jeg sov virkelig dejligt i min futon.
Det tog mig ti minutter at komme op fra sengen,
men nå, jeg trænger nok til lidt motion, så det er godt.
Jeg glæder mig til at udforske byen.
Jeg vil så gerne kunne sige til min søn, Daniel:
"Alt, hvad du fortalte om Tokyo, er jeg helt enig i.
Det er en vanvittig by. Alt, hvad du elskede, elskede jeg også."
Den forandrer sig konstant,
så Tokyo beskrives som en by uden hukommelse.
Det er et citat fra en, hvis navn jeg har glemt.
Wow. Sikke en fantastisk indretning.
Det her er gamle Japan for mig.
Med verdens største pendlerbefolkning
kan Tokyo ikke overraskende prale af at have den travleste station.
Så i landet, der gav os højhastighedstoget og den første masseproducerede elbil,
er transportmidlet, hotellet har stillet til rådighed, en smule uventet.
- Goddag. - Hej.
- Goddag. Eugene. - Eugene, hyggeligt at møde dig.
- Jeg hedder Kay. - Kay.
- Og bilen er klar. - Se lige.
Det overrasker mig, at rickshaws stadig fungerer som transportmiddel
i en moderne by som Tokyo.
Ja, i dag bruges de kun til sightseeing.
- Er det et sjovt arbejde? - Ja, det er rigtig sjovt.
- For jeg skammede mig lidt. - Nej, det skal du ikke.
- Jeg er født til at løbe. - Skønt.
"Født til at løbe." Jeg er født til at sidde. Skal vi tage en tur?
Pas på trinnet.
Jeg håber, han er hurtig, for det er en varm dag, så jeg trænger til lidt luft.
Jeg spænder lige sikkerhedsbæltet.
- Hvor hurtigt løber du da? - Læn dig tilbage og slap af.
En, to, tre.
Og så starter vi.
- Så langt, så godt. - Tusind tak.
Hvor længe har du lavet det her, Kay?
Det er mit 19. år.
Hvad er det længste, du har løbet?
- Måske otte timer. - Otte timer?
- Hvor løb du hen? Til Kyoto? - Nej.
- Hvad er det, du elsker ved byen? - Der er så mange ting at lave her i Tokyo.
Nogle sære og skøre kulturer. Det hele eksisterer side om side.
Er det aldrig farligt for dig?
Jo, for vi løber ude blandt nogle meget store biler.
Ja.
Det er meget vigtigt, du ikke kommer til skade,
for jeg kan ikke selv finde hotellet.
Jeg læner mig tilbage og lader den indfødte Kay gør benarbejdet
og køre mig til et af byens ældste og mest populære turistkvarterer, Asakusa.
- Tiden flyver. - Det gør den. Utroligt.
Den perfekte måde at komme rundt på.
- Arigato. - Tak.
Han er et af de mest udtryksfulde mennesker, jeg har truffet.
Vanvittig sød.
Det var en ret enestående introduktion til en by.
Men jeg kan ikke lade andre om at bære mig omkring,
så nu begiver jeg mig ud til fods.
Jeg bemærker dog, hvor stille der er på gaden.
Man hører ikke nogen råbe.
Man hører ingen biler, der dytter.
Det er meget usædvanligt for så stor en by.
For at finde alle Asakusas fornøjelser har jeg aftalt at mødes med en guide.
Men jeg tvivler på, at jeg møder andre, der er så dejligt farverige som Kay.
- Hej. - Konnichiwa.
Glem, hvad jeg sagde.
Mit navn er Cyber Bunny.
- Skal jeg sige "Cyber" eller... - Kald mig Cyber Bunny.
- Cyber Bunny. - Ja.
Cyber Bunnys ry er lige så unikt som hendes navn.
En kultur-vlogger med så stor indflydelse, hun er på Forbes Asia 30 Under 30-liste.
Jeg laver en masse videoer og opslag om at slå bro mellem øst og vest.
Jeg underviser seerne i den japanske kulturs uskrevne regler.
- Har du smagt mochi? - Mochi?
Mochi er en traditionel japansk dessert. Værsgo.
- En stor bid. - Og det siger du nu!
Det er en uskreven regel, at man ikke går, mens man spiser.
Det er en fin uskreven regel. Den burde være skreven.
- Skal vi? - Ja.
For 400 år siden var denne bydel det travle underholdningsdistrikt.
Det er meget passende, at du er her. Det er som Japans Hollywood.
I dag kommer folk ofte klædt i kimono for at bevare de japanske traditioner.
Jeg føler mig ikke fint nok klædt.
Vi er på vej til Senso-ji-templet. Det er det ældste tempel i Tokyo.
Vi kommer her for at bede og vise gud og vores forfædre respekt.
Vi trækker også en spådom.
Jeg er ikke så vild med spådomme. Hvorfor vil man vide, hvad der vil ske?
Jeg vil ikke vågne hver morgen og tænke på min egen undergang.
- Dit tal er 78. - 78? Den her?
Nummer 78. Den mest fremragende skæbne. Du fik den bedste.
Okay. Det var ikke planlagt. Det var ikke fusk.
Den mest fremragende.
Faktisk er det en uskreven regel, at hvis man får den bedste spådom,
- er det meget slemt. - Hvorfor siger du det?
Nu var jeg lige så glad, fordi jeg fik den mest fremragende skæbne.
Fordi livet går op og ned. Nogle gange vil man bare være normal.
- Ingen opture og nedture. - Ja.
- Du kan sætte den her. - Jeg beholder den.
Jeg vil læse den igen, fordi den var så fremragende.
- Du er en heldig mand, Eugene. - Det må man sige.
Naturligvis har spådommen om mit utrolig dårlige held gjort mig bekymret.
Det overrasker jer næppe, at min hjerne ofte overdramatiserer.
Så i en by med fare for naturkatastrofer må I selv gætte, hvad jeg tænker på.
Jeg oplevede et jordskælv i Los Angeles for 15-20 år siden.
Det var en meget mild form for gyngende fornemmelse,
hvor man vågner op og mærker, at alting gør sådan her.
Jeg tror, de har voldsommere jordskælv her, og jeg ved, de har flere af dem.
Jeg siger "flere", men det er en underdrivelse.
Jeg befinder mig i den seismisk mest aktive zone på Jorden.
Hvorfor er jeg her?
Kunne der ske noget lige nu? Jeg ved det ikke.
Tokyos enorme befolkning bor, hvor tre tektoniske plader mødes,
hvilket betyder jordskælv.
Byen er også voldsomt sårbar over for oversvømmelser og tyfoner.
Jeg håber, Eugene klarer det. Det kan være ret vildt.
Hvordan er det at være en ægte Tokyo-borger? Det får vi se.
Jeg har modstræbende sagt ja tak til en usædvanlig invitation fra Albo og Masa.
Jeg ved ikke, om jeg stoler på de to.
- Hej, de herrer. - Hej. Konnichiwa.
Det er "Honjo-centeret for Livssikkerhed".
Skolebørnene kommer her for at lære om naturkatastrofer.
Godt nok til skolebørn, godt nok til mig.
Eugene, det er Tamora-san.
Her skal du mærke den stærke blæst, man oplever under en ægte tyfon.
Okay.
Tamora- san har åbenbart hørt, at jeg ved en del om jordskælv,
så han går videre til niveau to
i manualen for overlevelsestræning: tyfoner.
Og meget, meget kraftig regn.
Okay. Ikke helt, hvad jeg havde ventet.
Jeg går aldrig hjemmefra uden at tjekke vejrudsigten,
men her skal man åbenbart være forberedt på alt.
Og der følger støvler med.
Heldigvis får jeg alt det udstyr, jeg ikke ville have i en rigtig tyfon.
- Masa. - Ja?
- Har du prøvet det før? - Ja, da jeg var barn.
Og han overlevede. Sådan der.
- Flot. - Okay.
Jeg har aldrig set nogen nyde en katastrofe mere.
Vi er klar.
Jeg gjorde ret i ikke at stole på Albo og Masa.
Men Tamora- san skal ikke få fornøjelsen af at se mig blive skyllet væk.
- Okay? - Okay. Hvorfor er han så glad?
- Klar? - Kig ned.
Og kæmp for livet.
I vil opleve vindstød på 30 sekundmeter og 50 milliliter regn i timen.
Tre, to, en, nu!
Eugene: Det er ikke for sjov.
Eugene: Hvordan går det, Masa?
Masa: Jeg kan ikke høre dig!
Jeg har lavet mine egne stunts. Det er almenkendt.
Cruise og Levy er kendt for at lave deres egne stunts.
Mærkes en tyfon sådan?
Jeg kunne nemt have fået en stuntmand til at gøre det her.
Ingen opdager det. Briller på.
Han er glad.
Men jeg gjorde det selv. Og derfor har jeg arbejde.
Det var meget voldsommere, end jeg regnede med.
Hvis man ikke holder fast...
Sayonara!
Og man har desværre ikke altid
en smilende Tamora- san, der siger, hvad man skal gøre.
Okay.
Tokyo er en kæmpestor by med enormt mange indbyggere,
og de har naturkatastrofer.
De bliver ramt af mange ting, og alligevel er der en ro over folk.
Alt det, de bliver udsat for, kommer de igennem på den måde.
Det er helt fantastisk.
Efter mødet med tyfonen skal jeg spise middag med Cyber Bunny.
Målet er at slappe af, spise god mad og ikke tænke på naturkatastrofer.
Her er mange mennesker.
Tokyo er virkelig historien om to byer.
En fascinerende fusion af traditioner og teknologi.
Efter mødet med fortiden er jeg nu spændt på at udforske dens modernistiske nutid.
Det er 12 etager med videoskilte.
Har I nogensinde set noget lignende?
Det er en af de mest spændende gåture til en restaurant,
jeg har haft i hele mit liv.
Den japanske hovedstad er et paradis for madelskere.
Byen har flere Michelin-restauranter end nogen anden i verden.
Her på restauranten Sagaya
er jeg blevet lovet den perfekte blanding af teknologi, mad og kunst.
Konnichiwa. Godt at se dig igen.
- Cyber Bunny, hold da op. - Hvad synes du?
Jeg har aldrig set noget lignende.
Og vi har selskab af...
- Erica. - Og Chris.
Så her på restauranten møder folk bare op
- og spiser sammen med dem, der er her. - Med fremmede.
- Det er hyggeligt at møde jer. - Det bliver sjovt.
Fællesspisning er mere og mere populært på Tokyos restauranter.
Hej, Eugene. Hyggeligt at møde dig.
Jeg aner ikke, hvordan de fandt på det her.
Heldigvis vil Saka fra holdet bag oplevelsen forklare os om det.
Måneblomst er et særligt rum,
hvor I får en multisensorisk oplevelse inden i et af kunstværkerne.
Wow, sikke en koncept. Hvad ligger der bag?
Når maden kommer ind,
vil I se, at den verden, som retten indeholder,
vokser og breder sig ud over bordet og ud i selve rummet.
Spændende.
Over 92 procent af byen har ingen grønne områder.
Løsningen kunne ikke være mere Tokyo:
Fyld et indendørs rum med en simulation af naturen.
Se, en lille fugl.
- Det er din mad. - Hvis jeg fanger den.
- Er du gourmet? - Jeg elsker mad.
Jeg har ikke eksotiske smagsløg. Jeg spiser for eksempel ikke sushi.
- Har du aldrig smagt sushi? - Nej.
- Er det den rå fisk? - Ja.
Nej tak. Kog den. Læg den på et bål. Grill den.
Jeg står alene. Milliarder af mennesker spiser og elsker det.
Det er mig. Jeg er den underlige her.
Måske burde jeg springe ud i det og...
Nu kommer der noget.
Det er en sashimi-komposition.
Den er lavet med søpindsvin.
Til højre er det japansk conger-ål.
Hvis I kigger jer omkring, kan I se vand løbe hen over bordet.
Der, hvor jeres tallerkener står, deler vandet sig.
Jeg har svært ved at fokusere
på de visuelle effekter, fordi jeg er så bange for at fornærme mine værter.
I skal ikke vente på mig. Tro mig.
I dag er dagen, hvor du prøver noget nyt.
Hvis hele verden kan lide sushi, så kan du også, Levy.
Jeg smagte det, og det var okay.
- Ikke dårligt. - Nej?
Jeg går videre til noget andet.
Den er god. Vi dypper den lidt.
Det smager godt. Det spiser jeg.
- Skål på at prøve nye ting. - Jeg elsker at blive presset.
Det er sundt for mig.
Bliver jeg ikke presset, sker den slags aldrig for mig.
Se, hvordan blomsterne ændrer sig.
- Der er fisk i floden. - Og nye, der springer ud.
Det er virkelig flot.
Det skaber en forbindelse til andre mennesker i rummet,
som man ellers ikke havde fået chancen for at tale med.
Ja, vi virker som gamle venner allerede.
Det er helt utroligt.
En medrivende middag og gamle templer.
Det føles næsten, som om denne komplekse by
gradvist åbenbarer sig for mig, lag efter lag.
Jeg troede, alt ville føles mere fremmed for mig herude,
men jeg føler mig bedre tilpas her i byen, end jeg troede, jeg ville.
Jeg har overrasket mig selv med min kulinariske eventyrlyst.
Jeg havde endda mit første møde med rå fisk.
Men i dag har jeg fået et tip om, at japanerne også udmærker sig i noget,
der ligger lidt mere til mine kedsommelige smagsløg.
Min søn, Daniel, siger,
at den bedste sandwich med æggesalat, han havde smagt, var her i Tokyo.
Så jeg er på jagt.
De skulle åbenbart være nemme at finde, men ikke i dag.
Jeg ved, at de har styr på biler og elektronik,
men nu prøver de kræfter med en af de store.
Sandwich med æggesalat.
Det ser lovende ud.
- Har I kun æggesalat? - Ja.
Ikke flere opkald. Han vinder.
Arigato.
Nu bliver min søn meget glad.
Jeg har spist æggesalat hele mit liv.
I aner ikke, hvor stort det her er.
Det var min mors faste brunch hver søndag.
Det er smukt.
Se lige, hvor stor den sandwich er!
Så jeg har altid lavet æggesalat, ligesom min mor lavede den.
Det er en ting, jeg aldrig bliver træt af at spise.
Wow, den smager godt.
Den var lækker,
men selv jeg kan ikke lade æggesalat være min sidste smag af Tokyo.
Det er restaurantgaden. Her er mange spisesteder.
Så jeg er igen på jagt...
Wow.
...efter noget mere traditionelt.
Det er den første sumo-reference, jeg har set, siden jeg kom.
Jeg vil nødig forlade Japan uden at have set deres nationalsport.
Sumobrydning går over to tusind år tilbage
og er en typisk japansk kunstform.
Så hvem kan give mig noget ekspertviden om sumobrydning?
Eugene.
En irer.
- Hej. - Hej. Velkommen til sumo-dohyo.
Du er tydeligvis ikke japaner.
Nej, men jeg kom for 20 år siden og forelskede mig i landet.
- Så flyttede jeg hertil. - Javel.
Jeg har arbejdet med sporten i to årtier i alle afskygninger.
John er endnu en, der er så forelsket i byen, at han har slået sig ned her.
Jeg ved meget lidt om den her sport.
Hvorfor opstod den?
Oprindeligt tog man de stærkeste fra alle dele af landet
og lod dem kæmpe foran kejseren.
I de første sumokampe døde taberen.
Det var bogstaveligt talt en kamp på liv eller død.
- Vil du se dem få tæsk? - Ja, på afstand.
Onegaishimasu.
Det er nogle store fyre.
Eugene. En kamp begynder sådan her.
To brydere sætter sig på hug og klapper i hænderne.
Når de begge to er klar, begynder de.
Man kan mærke kraften og styrken hos de to mænd.
Jeg undgår vold for enhver pris. Jeg bryder mig ikke om at være så tæt på.
Hvis man bliver skubbet ud eller rører gulvet i ringen
med andet end fodsålerne, har man tabt.
Wow.
Dommerens opgave er at holde dem i gang og sørge for, at alt går uden problemer.
- Er du klar til at prøve? - Skal jeg prøve? Ja da.
Der er tre ord, du skal kende.
- Det første er... mattanashi. - Mattanashi.
Mattanashi.
Mattanashi betyder "tiden er gået".
Hakkeyoi! Ikke stoppe. Bliv ved. Hakkeyoi!
Det bruger man, når de ikke kæmper, og det går for langsomt.
Hakkeyoi!
Og den, man hører mest, er nokotta. Nokotta, nokotta!
"Bliv ved, det er ikke slut."
Nokotta, nokotta!
- Mattanashi. Det er den første. - Hattenoi.
- Hakkeyoi. - Hakkeyoi.
- Jeg kan ikke. - Og den sidste er?
- No... - No...
- Noko... - Noko.
- Nokotta. - Nokotta.
Perfekt.
Jeg skal lige have det frisket op, før vi går ind.
Ellers vender de sig om og pander mig en.
Okay. Det er faktisk ret sjovt.
Og så er jeg klar til at træde ind i ringen.
Mattanashi.
Du skal helst virke selvsikker. Det er dig, der bestemmer.
Det får de at mærke.
Og instruktionen slutter ikke her. John laver en Scorsese på mig.
Det, du står med, er en gunbai. En krigsvifte.
Du skal pege viften i retning af vinderen og sige shobu-ari.
Shobu-ari.
- Mere. Vredere. - Shobu-ari.
- Lidt mindre vredt. - Shobu-ari.
- Sådan. - Så må du gerne gå.
Det var flot.
Mattanashi.
Hakkeyoi.
Nokotta, nokotta!
Selvom det er et fremmedsprog,
levede jeg mig virkelig ind i de ord, jeg sagde.
Nokotta!
Og de to sumo-fyre vidste godt, hvor vigtigt, det jeg sagde, var.
Nokotta, nokotta.
Nokotta.
Shobu-ari.
- Fremragende. - Gik det godt?
- Ja, perfekt. - Skræmmende nok?
Jeg følte, at bryderne i ringen respekterede og frygtede mig.
Meget få dommere kan tage opmærksomheden fra bryderne,
men jeg tror på, at du kan.
Tak, John. Det betyder meget, når det kommer fra dig.
Hakkeyoi.
Jeg forstår godt,
hvorfor John og de andre har forelsket sig i Tokyo.
Nokotta, nokotta.
Sumobrydning er et visuelt skue, som først virker simpelt,
men når man dykker ned i det, opdager man meget mere.
I den henseende er sporten en parallel til byen.
Wow, det er vanvittigt.
På gåturen tilbage til hotellet efter mødet med de to brydere
har Tokyo en sidste udfordring til mig.
At krydse fra den ene side af gaden til den anden.
Se lige. Er det ikke vildt?
Jeg har aldrig set så mange mennesker. Det er Times Square gange ti.
I Shibuya-krydset, verdens mest befærdede kryds,
begynder myldretiden ved solopgang og varer hele dagen.
Lad os se, hvad der sker, før jeg vover mig ud i det.
3.000 fodgængere går over, hver gang der bliver grønt.
Jeg har været her et par dage, så jeg er sikker på,
at hvis de andre 2.999 kan nå over, så kan jeg også.
Jeg følger de andre. Kom.
Kan I se nogen, der støder ind i hinanden? Nej.
Det er mirakuløst organiseret.
Det er som at krydse gaden sammen med hele Toronto.
Jeg havde tre bekymringer, da jeg kom.
Kulturen, sproget og maden.
Kulturen: helt fantastisk.
Sproget: ingen problemer.
Maden... Jeg skal stadig vænne mig lidt til den, men det arbejder jeg på.
Jeg har krydset Shibuya. Her er vanvittig smukt.
Det er svært at sætte ord på,
hvad det præcist er ved den her by, der nærmest omfavner en.
Det er en kompliceret nation. Der er gammelt, og der er nyt.
Jeg hælder ikke til nogen af siderne.
Alligevel fandt jeg en vej mellem de to ting,
som var ret behagelig.
Min søn, Daniel, sagde: "Når du tager til Tokyo,
får du lyst til at komme tilbage igen og igen."
Jeg tror, at hvis man skal skrælle alle de lag af, som Tokyo består af,
er man nødt til at tage en tur mere eller to.
Så knægten havde ret.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve