Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Prr, Sadie.
Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
O cestě do Tokia jsem nikdy ani neuvažoval.
Několik věcí mi dělá starosti.
Pro mě nepřekonatelné kulturní rozdíly.
Na můj vkus příliš exotické jídlo.
Jazykový boj, který nikdy nevyhraju.
A výraz „pulzující město“ tu získává nový význam.
TOKIO
Můj syn Daniel tu byl už mnohokrát a neustále o této zemi básní.
Říkal: „Japonsko musíš navštívit.
Tu zemi si zamiluješ.“
Takže jsme tu na jeho popud.
Ale já se od svého syna hodně liším.
On je bezstarostný světoobčan, zatímco já jsem obezřetný a konvenční.
Jen těžko hledám místo, kde bych se cítil příjemně.
Takže největší město na světě je na mě trochu moc.
Budu potřebovat řidiče, který mi pomůže se tu zorientovat.
Bohužel volím raději pohodlí než rychlost,
takže uvidíme, jak to dopadne.
- Zdravím, Eugene. Konničiwa. - Konničiwa.
- Zavazadlo do kufru. - Jasně.
- Máte doprovod. - Moje banda.
Hlavním městem Japonska
mě provede člověk, který obletěl kus světa, aby se tu usadil.
Je nízké.
- Pardon. - Nic pro staříky.
- Podle proporcí Japonců. - Dovnitř.
- Eugene.
- Albo. - Připraven?
Připraven, jak jen to lze.
Odvezu vás do hotelu.
Tu a tam na to šlápnu.
A když řekl, že na to šlápne, opravdu nežertoval.
- Co vy na to? - To bylo děsivý.
Tokio, které bývalo rybářskou vesnicí, má teď 40 milionů obyvatel.
Stejně jako Kanada na pouhých 0,02 % prostoru.
- Taky jsem z Toronta, takže... - Jste z Toronta?
Kdy jste se přestěhoval do Tokia a proč?
Okouzlilo mě něco, co mi připadalo jako jiný svět.
Albo není jediný.
Jeden z deseti obyvatel Tokia dvacátníků se narodil v zahraničí.
Takže co přesně se vám na tomhle městě tak líbí?
V dětství jsem miloval anime, japonské filmy a seriály.
Popsal bych to jako pocit nostalgie z místa, kde jsem nikdy nebyl.
Takže přijet sem a zažít to na vlastní kůži
je jako vstoupit do videohry.
Abych řekl pravdu, přesně tak si teď připadám.
Miliony lidí, pro které je toto město domovem, nejspíš na něco kápli.
Rád bych zjistil, co to je.
Tohle je rušné centrum Tokia.
Páni. To je něco. Podívejte těch lidí. Taková spousta lidí.
Je to skvělý způsob, jak poznat skvělé město.
- Odbočíme sem a jsme na místě. - To ale byla jízda.
Páni.
- Můžeme ho trochu zvednout. - Pro vás.
Moc děkuju. To bylo skvělé.
Na příštích několik dnů
se ubytuju za touto ozdobnou mřížovou fasádou hotelu Hoshinoya.
Je to směsice luxusu, moderní technologie a tradiční japonské jednoduchosti
ne nepodobné samotnému městu.
- Zdravím. - Vítejte v hotelu Hoshinoya.
- Děkuji. - Prosím, zujte si boty. Ano.
Ještěže nemám vysoké šněrovací boty.
Chápu, že je to tradice, ale bez bot
jsem trochu nervózní z toho, jak dopadnou moje ponožky.
- Dobrý večer. - Zdravím.
- Jmenuji se Juka a ráda vás tu provedu. - Ano, pojďme.
Hotel je moderní rjokan,
tradiční typ japonského hostince, který byl populární před 400 lety.
VÍTEJTE, PANE LEVY!
Máme tu panely šódži v japonském stylu i rohože tatami.
Moc hezké. A všiml jsem si, že postel je velmi nízká.
- Vypadáte trochu vyděšeně. - Ne, ne že by to byl problém kvůli věku.
Ale budu se muset zkroutit,
abych vstal z postele.
Tady je koupelna.
Japonci milují koupele.
Tady je toaleta.
Jako malý kamarád, že?
No, děkuji vám za prohlídku.
- Snad se vám tu bude líbit. - Určitě bude.
Ale nejdřív si budu muset na tuhle koupelnu zvyknout.
Je to trochu složité.
Toaletě, která je všestrannější než já, nedůvěřuju.
Tady se píše „tlak“. To mě děsí.
Nevíte, jestli vás to vystřelí, nebo vcucne.
Tady je „pozice“.
Nevím, jestli dostanete napomenutí, že jste v nesprávné pozici,
nebo se ozve bzučák.
Myslím, že Tokio v sobě spojuje staré a nové.
Pokoj vyzařuje jakousi zenovou atmosféru. Je to tu moc hezké.
V okně jsou japonské rolety
a zároveň je tu robotický záchod
a přesně s touto kombinací se tady v Japonsku budu setkávat.
Ale teď se musím zorientovat, abych se znovu sešel s Albem.
Bar se jmenuje Hoshigumi.
Pozval mě do Sankaku Čitai,
jednoho z mála tokijských míst, které ještě neprošlo rekonstrukcí.
Všechno je tu staré a trochu zchátralé.
To znám.
Je to typická boční ulička. Ty cedule nepřečtu.
Nevím, kde jsme.
Eugene, našel jste to.
Můj kamarád Masa.
- Těší mě. - Zdravím. Těší mě.
Můj kamarád. Co si na začátek dát pár drinků?
On pije japonské pivo. Já mám whisky s tonikem.
Vy budete nebezpečný.
- Dám si japonské pivo. - Dobře.
Takhle vypadají bary v této části města.
Moderní místo s omladinou, do které teď taky patřím.
Ano. Arigató.
- Mluvíte dobře japonsky. - Ano.
Při popíjení piva říkáme kanpai.
- To znamená na zdraví. - Kanpai.
- Jo.
Kanpai. Cink.
- Maso, čím se živíte? - Jsem úředník.
Japonština pro to má slovo sarariman...
- Dobře. - ...což je v překladu „kravaťák“.
Slyšel jsem, že v práci trávíte šílené množství hodin.
Japonci nachází část své identity na svém pracovišti.
- Je to jejich kmen. - Aha.
Po práci jdete na skleničku s kolegy.
Občas musíte pít až do rána.
Ale ne!
Musíte jít se šéfem do baru a pít celou noc?
- Ano. - Běžná věc.
Občas bývá těžké najít rovnováhu mezi prací a osobním životem.
Je tu jakisoba.
Pusťte se do toho.
Nudle tu jíme takhle.
- Srkáme je. - Srkat jídlo?
Tak si chuť nudlí vychutnáte nejlíp.
A zároveň dáte kuchaři vědět, že vám moc chutná.
Místo abyste řekli: „Promiňte, je to moc dobré,“
- řeknete mu to zvukem... - ...co vydáváte při jídle.
Srkáním.
Na to si budu muset trochu zvyknout.
Moc mu to chutná.
Jde vám to.
Zkusil jsem to. Není to jen tak.
Bojím se, že když ty nudle vcucnu, udusím se.
Ošklivý způsob smrti. Při srkání nudlí.
To na náhrobku mít nechcete.
Jde vám to.
Moc se mi tahle restaurace líbí.
Žiju tu 12 let a pořád se cítím jako vy dnes.
Život v Japonsku má tolik fascinujících nuancí.
Je to jako loupat vrstvy cibule.
Jdu do toho.
- Kanpai. - Kanpai.
Vítejte v Japonsku, Eugene.
Před 154 lety bylo hlavním městem Japonska Kjóto,
než se císař rozhodl přestěhovat do města Edo,
které přejmenoval na Tokio, což znamená „hlavní město východu“.
Dobře pro císaře a dobře pro mě.
Na té matraci se mi spalo moc příjemně.
Trvalo mi asi deset minut, než jsem z té postele vstal,
ale asi potřebuju rozcvičku, takže to je v pořádku.
Těším se na průzkum města.
Rád bych po návratu domů synovi Danielovi řekl:
„Fajn. Ve všem, co jsi mi o Tokiu vyprávěl, s tebou souhlasím.
Je to úžasné město. Všechno, co se líbilo tobě, se líbilo i mně.“
Protože se Tokio neustále mění,
bývá označováno jako město bez paměti,
a to prohlásil někdo, jehož jméno jsem zapomněl.
Páni. To je úžasný interiér.
Takhle si představuju staré Japonsko.
Je to město s největším počtem dojíždějících,
a tak není divu, že se pyšní i nejrušnější stanicí.
V zemi, která nám dala rychlovlak
a první sériově vyráběný elektromobil,
je tedy dopravní prostředek, který mi zařídil hotel, poněkud nečekaný.
- Zdravím. - Zdravím.
- Jak se máte? Eugene. - Eugene, těší mě.
- Jsem Kei. - Kei.
- Vůz je připraven. - No teda.
Překvapuje mě, že rikša je v tak moderním městě
stále rentabilním prostředkem.
Jo. Využívá se jen pro turisty.
- Baví vás ta práce? - Jo, moc mě to baví.
- Cítil jsem se trochu provinile. - To není třeba.
- Mám běhání v krvi. - To je hezké.
„Mám běhání v krvi.“ Já mám v krvi sezení.
- Jo. Ano, jistě. - Tak to zkusíme, ne?
Prosím... Opatrně.
Snad poběží rychle,
protože je vedro a vánek bych uvítal.
Pro jistotu vám zapnu bezpečnostní pás.
Jak rychle běháte?
Prosím, opřete se a relaxujte.
Raz, dva, tři.
A můžeme vyrazit.
- Zatím dobrý. - Děkuju, pane Levy.
Jak dlouho už tohle děláte, Keii?
Dělám to už 19 let.
Jak dlouho trvala vaše nejdelší cesta?
- Tak osm hodin. - Osm hodin?
- Kam to bylo? Do Kjóta? - Ne.
Co máte na tomhle městě rád?
Jo. Lze tu podniknout spoustu různých věcí.
Jo. Tady v Tokiu.
Najdete tu zvláštní a bláznivé kultury. Všechno na jednom místě.
Bývá to tu pro vás nebezpečné?
Jo, protože běháme mezi velkými auty.
Jo.
Je důležité, abyste na sebe dával pozor,
protože jinak netrefím zpátky do hotelu.
Zatím budu jen sedět a nechám Keiovy nohy pracovat,
než mě doveze do jedné z nejstarších a nejpopulárnějších čtvrtí, do Asakusy.
NÁKUPNÍ ULICE
- Ten čas letí. Jo. - To ano. Neuvěřitelné.
- Arigató. - Tohle je perfektní způsob cestování.
- Arigató. - Díky.
Je to jeden z nejenergičtějších lidí, co jsem kdy potkal.
Je vážně báječný.
To byl jedinečný způsob představení města.
Ale nemůžu spoléhat na to, že mě ostatní budou doslova vozit,
a tak je načase vyrazit pěšky.
Všímám si, jaký je tu v ulicích klid.
Není tu slyšet žádný křik
ani houkání klaksonů.
Na takové velkoměsto je to neobvyklé.
A abych odhalil krásy Asakusy,
domluvil jsem si schůzku s průvodcem.
Ale pochybuju, že potkám někoho tak roztomile svérázného, jako byl Kei.
- Zdravím. - Konničiwa.
Možná jsem se ukvapil.
Jsem Cyber Bunny.
- A mám vám říkat „Cyber“, nebo...
- Cyber Bunny. - Ano.
Cyber Bunny má pověst stejně unikátní jako jméno.
Je to kulturní vloggerka, která patří na seznam Forbes Asia 30 Under 30.
Produkuju spoustu videí a obsahu
o překlenutí propasti mezi Východem a Západem
a tak trochu vzdělávám lidi o nepsaných pravidlech japonské kultury.
- Už jste ochutnal moči? - Moči?
Moči je tradiční japonská sladkost. Ochutnejte.
- Velké sousto. - Pozdě.
Tak jo. Je nepsaným pravidlem,
že při chůzi nesmíte nic jíst, takže...
To je úžasné nepsané pravidlo. Měli by z něj udělat psané pravidlo.
- Můžeme? - Ano.
Před 400 lety byla tato část města rušnou zábavní čtvrtí.
Je příznačné, že jste tady. Je to jako LA, japonský Hollywood.
Lidé ji často navštěvují oblečení v kimonech,
aby byli ve spojení s japonskou tradicí.
Upřímně, mám pocit, že jsem špatně oblečen.
Půjdeme k chrámu Sensó-dži,
což je nejstarší tokijský chrám.
Chodíme se sem modlit, projevit úctu bohu a svým předkům.
Necháváme si předpovědět osud.
Na věštění budoucnosti moc nejsem.
Proč byste chtěli vědět, co se stane?
Nechci se každé ráno budit s myšlenkou na svou smrt.
- Máte číslo 78. - Sedmdesát osm. Tahle?
Číslo 78. Největší, nejlepší štěstí.
Máte to nejlepší.
Tak jo. Tohle nebylo naplánované.
Není to podvod.
Mám to největší a nejlepší.
- Vlastně... - Co?
...je nepsaným pravidlem, že nejlepší štěstíčko znamená smůlu.
Proč to říkáte?
Proč je to smůla, když jsem měl radost,
že jsem si vytáhl to nejlepší štěstíčko?
Život je o vzestupech a pádech.
Občas chcete život v normálu,
- bez vzestupů a pádů. - Jo.
Můžete si to nechat.
- Nechám si to... - Ano.
...a budu si to číst, protože to bylo skvělé.
- Jste šťastný člověk. - To bych řekl.
Tato předpověď neskutečně špatného štěstí mě očividně znepokojila.
Možná vás nepřekvapí, že moje mysl dělá katastrofické závěry.
Hádejte, co se mi honí hlavou ve městě náchylném k přírodním katastrofám.
Asi před 20 lety jsem zažil zemětřesení v Los Angeles.
Byl to takový mírný houpavý stav,
kdy se vzbudíte a cítíte, jak se všechno otřásá.
Tady nejspíš mívají silnější zemětřesení a vím, že jsou častější.
Říkám „častější“, ale to je slabé slovo.
Ve skutečnosti jsem v seizmicky nejaktivnější oblasti na Zemi.
Co tu dělám?
Může se něco stát zrovna teď? Nevím.
Obrovská populace Tokia žije na místě, kde se střetávají tři tektonické desky,
což vede k zemětřesením.
Také je extrémně náchylné k povodním a tajfunům.
Snad to Eugene zvládne. Občas je to celkem síla.
Jaké to je být pravým Tokijcem? To hned zjistím.
Jen neochotně jsem se rozhodl přijmout neobvyklé pozvání Alba a Masy.
Abych řekl pravdu, nevím, zda těm dvěma věřit.
- Zdravím, pánové. - Zdravím. Konničiwa.
Tohle je „Vzdělávací centrum Hondžó pro bezpečnost.“
Děti se sem chodí vzdělávat o přírodních katastrofách.
Co je dobré pro ně, je dobré i pro mě.
Eugene, pan Tamora.
Tady zažijete silný vítr,
jaký doprovází skutečný tajfun.
Dobře.
Pan Tamora se očividně doslechl,
že už jsem nějaké to zemětřesení zažil,
proto v mém školení rovnou přechází do druhé fáze
manuálu pro přežití: tajfuny.
A také velmi silný liják.
Tak jo. Tohle jsem tedy nečekal.
SÍLA DEŠTĚ A VĚTRU
Před odchodem z domu se podívám na předpověď,
ale tady zjevně musíte být připraveni na všechny eventuality.
A včetně bot.
Naštěstí dostanu veškeré bezpečnostní vybavení,
které bych jinak při tajfunu neměl.
- Maso. - Jo?
Už jste to dělal?
Zažil jsem to, když jsem byl malý.
Tak jo. Přežil to.
A je to.
Tak jo.
Fajn.
Takovou radost z katastrofy jsem ještě neviděl.
Jdeme na to.
Ukázalo se, že jsem Albovi a Masovi věřit neměl.
Ale tu radost, že se nechám spláchnout, panu Tamorovi neudělám.
- Dobře? - Fajn.
Proč je tak natěšený?
- Můžeme? - Dolů.
Pořádně se držte.
Čeká vás vítr o rychlosti 30 metrů za sekundu
a déšť o intenzitě 50 mililitrů za hodinu.
Tři, dva, jedna, teď!
Eugene: Nepřeháněli.
Eugene: Maso, jak to zvládáte?
Maso: Neslyším vás, Eugene.
Nějaké ty triky už mám za sebou. To je všeobecně známo.
Cruise a Levy jsou známí svými kaskadérskými kousky.
Takhle vypadá tajfun?
Mohl jsem si na to klidně přizvat kaskadéra.
Nikdo by to nepoznal. Měl by brýle.
Ano.
- Je nadšený. - Jo.
Ale šel jsem do toho sám, a proto pracuju.
Bylo to silnější, než jsem čekal.
Pokud se nemáte čeho držet, sajonara, že?
A naneštěstí nebudete mít po svém boku
usmívajícího se pana Tamoru, který vám řekne, co dělat.
Dobře.
Tokio je obrovské město s obrovským počtem obyvatel
a mají tu přírodní katastrofy.
Ohrožuje je spousta věcí,
a přesto z nich čiší klid.
I když je toho tolik, co se na ně valí, berou to s velkým klidem.
To je... To je úžasné.
Po tajfunu mě čeká večeře se Cyber Bunny.
Máme v plánu relaxovat, vychutnávat si dobré jídlo a nemyslet na katastrofy.
Je tu dost rušno.
Tokio je opravdu příběh dvou měst,
fascinující propojení tradičního stylu a moderny.
Po zapátrání v jeho minulosti chci prozkoumat jeho modernistickou současnost.
To je tak 12 pater videoreklam.
Už jste něco takového viděli?
Tak vzrušující cestu na večeři
jsem asi ještě nezažil.
Japonské hlavní město je rájem pro milovníky jídla
a pyšní se více michelinskými restauracemi než kterékoli jiné město.
A tady v restauraci Sagaya
mi slíbili dokonalou kombinaci technologií, jídla a umění.
Konničiwa. Ráda vás zase vidím.
- Můj bože, Cyber Bunny. - Co vy na to?
Něco takového jsem ještě neviděl.
Takže povečeří s námi...
- Erica. - Erica.
A Chris.
Je to restaurace, kam přijdete
- a povečeříte s tím, kdo... - S cizími lidmi.
- Ano. - ...tu je.
A moc rád vás oba poznávám.
Bude to zábava.
Společné stolování je v restauracích čím dál oblíbenější.
Zdravím, Eugene. Moc mě těší.
Neumím si představit, jak na to přišli.
Saka z týmu, který to vytvořil,
nám to naštěstí vysvětlí.
...Měsíční květina, speciální místnost,
kde můžete vyzkoušet multisenzorické stolování uvnitř jednoho z našich děl.
- Páni, skvělý koncept. Co za tím stojí? - Až vám přinesou jídlo,
uvědomíte si, že to, co vidíte na talíři,
se přenáší ven a odráží se na stole a v okolním prostoru.
Těším se.
Více než 92 % tohoto města postrádá zelené plochy.
Řešení nemohlo být tokijštější.
Vnitřní prostor vyplnili simulací přírody.
Hele, ptáček.
- Vaše večeře. - Pokud ji chytíte.
Jste gurmán?
Jídlo miluju.
Nemám exotické chutě. Například jsem nikdy neochutnal sushi.
- Nikdy jste neměl sushi? - Ne.
- Kvůli syrovým rybám? - Ano.
To není nic pro mě. Uvařte ji. Hoďte ji na oheň. Ugrilujte ji.
Já jsem výjimka. Miliardy lidí ho jedí a zbožňují.
To jsem prostě celý já. Jsem tu za podivína.
Možná je načase obrátit a začít...
Něco se nese.
Toto je kompozice se sašimi.
A je doplněná o mořského ježka.
Vpravo je japonský mořský úhoř.
Když se teď rozhlédnete kolem,
- po stole protéká voda. - Voda.
A tam, kde jsou vaše talíře, se voda rozděluje.
Upřímně mám problém se soustředit
na ty úchvatné obrazy, protože nechci urazit hostitele.
Na mě nečekejte.
Opravdu, nečekejte na mě.
Dnes ochutnáte něco nového.
Pokud zbytek světa miluje sushi, no tak, Levy, ty můžeš taky.
Ochutnal jsem to a ušlo to.
Ujde to.
Ujde to?
A teď něco jiného. Tak.
Je to dobré. Trochu to omáčím.
Dobré. Tohle, co zrovna jím. Podívejte.
Na zkoušení nových věcí.
Rád se nechávám vyhecovat.
Prospívá mi to.
A když mě nikdo nenutí, takovéhle věci prostě nezažiju.
A jak se ty květiny mění. Páni.
V té řece jsou ryby.
Rozkvétají nové květiny.
Páni.
To je vážně nádhera.
Vytváří to spojení s lidmi v prostoru,
se kterými byste jinak neměli příležitost si popovídat.
Jsme jako staří známí, a to se známe odteď.
Jo.
Tohle je vážně úžasné.
Od interaktivní večeře ke starým chrámům,
skoro jako by se mi toto komplexní město postupně odhalovalo
vrstva po vrstvě.
Zpočátku jsem si myslel, že mi tu všechno bude připadat víc cizí,
ale zjišťuju, že se v tomhle městě cítím příjemněji, než jsem předpokládal.
Překvapil jsem sám sebe svou kulinářskou dobrodružností.
Dokonce jsem poprvé úspěšně ochutnal syrovou rybu.
Ale dnes ráno jsem dostal tip, že Japonci také excelují v něčem,
co trochu víc hraje na mou notu chodce.
Můj syn Daniel mi řekl,
že nejlepší sendvič s vaječným salátem jedl tady v Tokiu,
tak ho jdu vypátrat.
Očividně jsou snadno k nalezení, ale dnes ne.
Vím, že se už mnoho let zabývají auty a elektronikou,
ale teď si na sebe ušili velkou výzvu: sendvič s vaječným salátem.
To vypadá slibně.
SENDVIČE
- Samé vaječné? - Ano.
Už nepřihazujte. Máte vítěze.
Arigató.
Děkuji. Můj syn bude mít radost.
Vaječný salát jím celý svůj život.
Netušíte, jak moc to pro mě znamená.
Je to taková nedělní rutina mojí mámy.
Krása.
To je ale pořádný sendvič.
Vaječný salát dělám tak,
jak ho připravovala moje máma,
a je to jediné jídlo, které se mi nepřejí.
Páni, je to dobré.
I když to bylo vynikající,
ani já nemohu dopustit, aby sendvič byl to poslední, co tu ochutnám.
To vypadá na ulici plnou restaurací. Je tu spousta jídelen.
Pokračuju v hledání...
Páni.
...něčeho tradičnějšího.
Tohle je první zmínka o sumó, kterou jsem tu zatím viděl.
RESTAURACE
Nerad bych odjel,
aniž bych viděl národní sport Japonska.
Historie sumó se datuje už od roku 23 před Kristem
a je to typicky japonská forma umění.
Takže jistě víte, kdo mi musí poskytnout odborné informace.
Eugene.
Ir.
- Zdravím. - Vítejte v dohjó.
Evidentně nejste Japonec, že?
Ne, přijel jsem sem před 20 lety, zamiloval jsem si to tu
a už jsem tu zůstal.
Dobře.
Tímto sportem už se zabývám dvě desítky let.
Zajímavé. John je jedním z dalších,
koho toto město okouzlilo natolik, že se tu rozhodl zůstat.
O tomto sportu vím jen velmi málo.
Proč vůbec vznikl?
Původně přizvali nejsilnější šampiony ze všech koutů země,
kteří zápasili před císařem.
V tom prvním zápase poražený zemřel.
V začátcích to byl doslova souboj na život a smrt.
Chcete vidět hochy zápasit?
Ano, z dálky. Jistě.
Onegai šimasu.
Jsou velcí. Velcí hoši.
Eugene. Zápas v sumó začíná následovně: dva zápasníci podřepnou. Tlesknou.
A když jsou oba připraveni, mohou začít.
Úplně cítíte ten náraz, tu sílu těchto zápasníků.
Chci se za každou cenu vyhnout násilí.
Rád si držím odstup.
Když soupeře vytlačíte
nebo se některý z nich dotkne země v kruhu
jakoukoli jinou částí těla než chodidly, prohrává.
Páni.
Je tu rozhodčí.
Jeho úkolem je udržet akci a zajistit hladký průběh.
Nechcete to zkusit?
Já? Jistě. Jo.
Důležitá jsou pro vás tři slova.
První je matta naši.
Matta naši.
Znamená to, že už není čas. Do toho.
Hakkejoi! Nepřestávejte. Pokračujte. Hakkejoi!
To se používá, když nejsou aktivní a akce se zpomalí.
Joi, hakkejoi!
A nejčastěji slýcháte slovo nokotta.
Nokotta, nokotta.
Což znamená, že zápas stále trvá.
- N... - Nokotta.
- Matta naši. - Matta naši.
- První. - „Hattenoi.“
- Hakkejoi. - Hakkejoi.
Už nevím.
A to poslední?
- No... - No...
- Noko... - Noko...
- Nokotta. - Nokotta.
Perfektní.
Zopakuju si to, než budeme pokračovat, protože ti hoši budou...
Tuším, že se oženou a napálí mi ji.
Tak jo. Dobře. Páni, vlastně je to celkem zábava.
A tak jsem připraven vkročit do kruhu.
Matta naši.
- Mělo by z vás vyzařovat sebevědomí. - Jo.
Vy tu podívanou řídíte.
Ukážu jim, kdo tu velí.
A tím režijní pokyny nekončí.
John mě instruuje jako Scorsese.
To, co držíte v rukou, je gunbai.
Je to vojenský vějíř.
Musíte jím namířit na vítěze
a říct šóbu ari.
Šóbu ari.
- Víc. Rázněji. - Šóbu ari.
- Uberte. - Šóbu ari.
- Tak. - Už můžete poodejít.
Bezva.
Matta naši.
Hakkejoi.
Nokotta, nokotta.
I když je to pro mě cizí jazyk,
vyslovoval jsem ta slova ve vší vážnosti.
Nokotta, nokotta.
A ti dva zápasníci rozhodně pochopili, co se jim snažím sdělit.
Nokotta, nokotta.
Šóbu ari.
- Výborně. - Dobré, ne?
- Perfektní. - Byl jsem dost děsivý?
Měl jsem dojem, že jsem si získal respekt těch zápasníků v kruhu.
Je jen málo rozhodčích, co odvádí pozornost od zápasníků,
ale pokud to někdo dokáže, pak věřím ve vás.
Děkuju, Johne.
Od vás je to velká pochvala.
Hakkejoi.
Víte, už asi chápu, proč si John a další Tokio zamilovali.
Nokotta, nokotta.
Sumó je působivá podívaná, která zpočátku vypadá jednoduše,
ale když se do ní ponoříte, je toho hodně k objevování.
A v tomto ohledu to platí i pro tohle město.
Páni, to je šílené.
Na své poslední cestě do hotelu po zápase se dvěma zápasníky
má pro mě Tokio ještě jednu poslední výzvu:
přejít z jedné strany ulice na druhou.
Podívejte. Síla, co?
Nikdy jsem neviděl tolik lidí. Je to jako Times Square, jen desetkrát víc.
Na přechodu ve čtvrti Šibuja, nejrušnější křižovatce světa,
dopravní špička začíná s východem slunce a trvá celý den.
Schválně co se bude dít, než vyrazím.
Při každém rozsvícení zelené přes přechod přejde 3 000 chodců.
Po několika dnech tady věřím,
že pokud to zvládne těch 2 999 lidí, tak já taky.
Půjdu s davem. Pojďte.
Vidíte, že by do sebe vráželi? Ne.
Je to zázračně spořádané.
Je to jako přecházet ulici s celým Torontem.
Ze začátku jsem měl obavu ze tří věcí: z kultury, jazyka a jídla.
Místní kultura je opravdu úžasná.
Jazyk... S tím jsem neměl problém.
Jídlo... Na to si ještě musím trochu zvyknout, ale zapracuju na tom.
Přešel jsem ulici v Šibuji. Tohle je opravdu neskutečná krása.
Jen těžko můžu slovy vyjádřit,
co přesně vás na tomhle městě uchvátí.
Je to komplikovaný národ. Spojuje v sobě staré a nové.
Nekloním se k jednomu ani k druhému.
A přesto jsem mezi nimi našel kompromis,
který mi vyhovuje.
Můj syn Daniel řekl: „Až navštívíš Tokio,
budeš se tam chtít stále vracet.“
Myslím, že abychom odkryli všechny vrstvy Tokia,
bude to chtít ještě aspoň jeden výlet.
Takže ten kluk měl pravdu.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová