Един велик философ е казал: "Светът е книга
и онези, които не пътуват, прочитат само една страница".
Прочел съм няколко страници и не съм впечатлен от книгата.
Не горя от желание да пътувам по няколко причини.
Когато е кучи студ...
...не ми е приятно.
Плуване в леда, голи?
- Да. - Нямам търпение.
А когато е жега? Не ми е приятно.
Не съм толкова бърз.
- Но съм на 75 години. - Помощ?
Не, ще се справя.
Може би е време да разширя кръгозора си.
О, боже.
За пръв път бъркам в задника на слон.
Хубавото е, че отсядам в невероятни хотели.
Леле, каква красота.
Лошото е, че се съгласих да изследвам какво има извън тях.
- Внимавай. - Няма шега.
- Красива планина. - Вулкан е.
Вулкан?
Свят, който цял живот отбягвах.
Опа, Сейди.
О, боже.
Ще се радвам просто да оцелея.
За последен път пия пет водки с финландец.
В плановете ми не влизаше пътуване до Токио.
Има неща, които ме притесняват.
Непреодолимите културни различия.
Твърде екзотичната храна.
Битката с езика, която никога няма да спечеля.
А думата "оживен" придобива нов смисъл.
ТОКИО
Синът ми Даниъл е бил тук много пъти и превъзнася страната.
Все ми повтаряше: "Трябва да посетиш Япония. Ще ти хареса".
Така че по негово настояване сме тук.
Но със сина ми сме много различни.
Той е безгрижен космополит, а аз съм предпазлив традиционалист.
Трудно ми е да се почувствам комфортно където и да било.
Така че най-големият град в света ме плаши особено много.
Ще ме вземе човек, който може да ме ориентира.
Уви, предпочитам удобството пред скоростта,
така че да видим какво ще стане.
- Здрасти, Юджийн. Коничиуа. - Коничиуа.
- Мятай куфара в багажника. - Слушам.
- Водиш антуража си. - Това е екипът ми.
Из столицата на Япония ще ме развежда
гид, обиколил половината свят, преди да се засели тук.
- Да, нисичка е. Извинявай. - Не е за старци.
- Точно като за Япония. - Събрах се.
- Юджийн.
- Албо. - Готов ли си?
Да. Няма накъде повече.
Ще те закарам до хотела.
От време на време ще давам газ.
Не се шегуваше, като каза, че ще дава газ.
- Как беше? - Страшно.
Някога скромно рибарско селище, днес Токио има население от 40 милиона.
Колкото Канада, но едва на 0,02% от територията й.
- Всъщност и аз съм от Торонто. - Така ли?
Кога се премести в Токио и защо?
Влюбих се в този свят, който е толкова различен.
Албо не е единствен.
Всеки десети жител на Токио между 20 и 30 г. е роден в чужбина.
Какво толкова харесваш в този град?
Като дете обичах аниме, японски филми и сериали.
Най-точно казано - чувстваш носталгия по място, където не си бил.
Да дойда и да го изпитам, буквално е като оживяла видеоигра.
Честно казано, и аз се чувствам като във видеоигра.
Милионите хора, които живеят в този град, сигурно са открили нещо.
Любопитно ми е да разбера какво е то.
Това е сърцето на градския живот в Токио.
Страхотно. Вижте хората.
Много як начин да влезеш в много як град.
- Завиваме тук и пристигаме. - Страхотно.
Леле.
- Дали да не я повдигнем малко? - Само за теб.
Много благодаря. Беше супер.
За няколко дни ще отседна зад металната фасада на хотел "Хошиноя".
Той е смесица от лукс, високи технологии и традиционна японска простота,
подобно на самия град.
- Здравейте. - Добре дошли в "Хошиноя".
- Благодаря. - Събуйте се, ако обичате.
Добре че не съм с ботуши с връзки.
Разбирам, че традицията е такава,
но се притеснявам как изглеждат чорапите ми.
- Добър вечер. - Здравейте.
- Казвам се Юка и ще ви покажа хотела. - Добре.
Хотелът е съвременен риокан -
традиционен японски хан, популярен преди 400 години.
ДОБРЕ ДОШЛИ В "ХОШИНОЯ"!
Имаме японски паравани шоджи и постелки татами на пода.
Прекрасно. Забелязах, че леглото е на пода.
- Виждам лек ужас. - Не казвам, че може да е проблем
за човек на моята възраст.
Но ще трябва да се усуча, за да стана от леглото.
Това е банята.
Японците обичат ваните.
А това е тоалетната.
Все едно си имам другарче.
Юка, благодаря за обиколката.
- Дано престоят ви хареса. - Сигурен съм.
Но първо ще отделя време, за да проуча тоалетната.
Сложно е.
Нямам доверие на тоалетна, която може повече неща от мен.
Тук пише "налягане" и това ме плаши.
Не знаеш дали ще те издуха, или засмуче.
А тук пише "поза".
Не знам дали не ти се карат, че не си в правилната поза.
Или пък се включва аларма.
Мисля, че Токио е смесица от старо и ново.
В стаята се усеща дзен атмосфера. Много е приятно.
На прозорците има японски щори,
но пък тоалетната е роботизирана.
Мисля, че често ще срещам тази комбинация в Япония.
Но сега трябва да се ориентирам как да стигна за срещата с Албо.
В един бар на име "Хошигуми".
Той ме покани в Санкаку Читай,
един от малкото необновени райони в Токио.
В момента е стар и малко разнебитен.
Познато чувство.
Вървя по една малка уличка. Не разчитам табелите.
Не знам къде точно сме.
Юджийн, ти дойде. Приятелят ми Маса.
- Приятно ми е. - Здравей. И на мен.
Той е мой приятел японец. Поръчай си нещо за пиене.
Да, той пие японска крафт бира, а аз - уиски с тоник.
Ти ще си опасен.
- За мен японска бира. - Добре.
Такива са баровете в този район.
Много са популярни сред младите, към които се присламчих.
Да. Аригато.
- Добър японски. - Да.
Когато пием бира, винаги казваме "канпай".
- Означава "наздраве". - Канпай.
Канпай. Наздраве.
- Маса, какво работиш? - Служител в офис съм.
Японската дума е "сарариман".
В превод "чиновник".
Чувал съм, че работите ужасно много.
Местоработата е част от идентичността на японците.
- Ставате племе. - Ясно.
След работа трябва да пиеш с колегите.
- Понякога се стои до сутринта. - Стига бе!
Трябва да излезеш с шефа си и да пиеш цяла нощ?
- Да. - Случва се.
Понякога хората трудно намират баланс между работата и личния живот.
Якисобата е готова.
Хапвайте, момчета.
Нудълите се ядат ето така.
- Сърбат се. - Сърбаш храната?
Така нудълите поемат аромата.
Другата причина е да покажеш на готвача, че ти е вкусно.
Вместо да кажеш: "Извинете, много е хубаво",
- го показваш със звуци... - Докато се храниш.
Като сърбаш.
Ще трябва да свикна с това.
Много му харесва.
Точно така.
Опитах. Не е много лесно.
Струва ми се, че ако ги засмуча, ще умра от задушаване.
Лошо е да умреш, докато сърбаш нудъли.
Не е хубаво да го пише на гроба ти.
Добре.
Това местенце ми харесва.
Живея тук от 12 години и още се чувствам като теб.
Животът в Япония има много интересни малки нюанси.
- Всеки ден разгръщам пласт по пласт. - Навит съм.
- Канпай. - Канпай.
Добре дошъл в Япония, Юджийн.
Преди 154 години Киото бил столицата на Япония,
докато императорът не решил да се премести в град Едо
и го прекръстил на Токио, което значи "източна столица".
Щом става за императора, става и за мен.
Спах много удобно на матрака.
Отне ми десет минути, за да стана от леглото,
но предполагам, че имам нужда от движение, така че е добре.
Нямам търпение да опозная града.
Много бих искал да се върна и да кажа на сина си Даниъл:
"Всичко, което ми каза за Токио, е така.
Страхотен град. Харесах всичко, което и ти си харесал".
Тъй като се променя постоянно, казват, че Токио е град без памет.
Цитирам човек, чието име съм забравил.
Еха. Какъв интериор.
Това е старата Япония за мен.
С най-много ежедневно пътуващи в света,
логично Токио има и най-натоварената гара.
В страна, която ни е дала влака стрела
и първата серийна електрическа кола,
транспортът, осигурен от хотела, ме изненадва.
- Здравей. - Привет.
- Как си? Юджийн. - Приятно ми е.
- Аз съм Кей. - Кей.
- Колата ви е готова. - Виж ти.
Изненадан съм, че рикшите още служат като средство за транспорт
в модерен град като Токио.
Да. Тази се използва само за обиколка на туристическите атракции.
- Харесва ли ти тази работа? - Да, много.
- Защото се чувствах виновен. - Не бива.
- Роден съм да тичам. - Само така.
"Роден съм да тичам". Аз пък - да седя.
- Да, разбира се. - Да пробваме.
Заповядайте. Стъпалото.
Дано да тича бързо,
защото денят е горещ и вятърът ще ме разхлади.
Ще закопчея колана за по-сигурно.
Колко бързо тичаш?
Облегнете се и се отпуснете.
Едно, две, три.
И така, потегляме.
- Дотук добре. - Благодаря, г-н Леви.
- От колко време работиш това, Кей? - От 19 години.
Колко най-дълго си тичал?
- Може би осем часа. - Осем часа?
- Къде ходи? До Киото? - Не.
- Какво харесваш в този град? - Има най-различни занимания.
В Токио съжителстват странни и налудничави култури.
Опасно ли е за теб?
Да, защото тичаме сред много големи коли.
Пази се да не пострадаш,
защото няма да мога да се оправя до хотела.
Засега се отпускам и оставям на Кей
да ме откара до едно от най-старите и популярни сред туристите места, Асакуса.
УЛИЦА "НАКАМИСЕ"
- Времето лети. - Така е. Невероятно.
- Аригато. - Идеалният начин за придвижване.
- Аригато. - Благодаря.
Той е един от най-веселите хора, които съм срещал.
Страхотен е.
Това запознанство с града беше уникално.
Но не мога да разчитам на другите буквално да ме носят на ръце,
така че е време да поема пеша.
Забелязвам колко са тихи улиците.
Не се чува да викат хора,
не свирят клаксони.
Странно е за толкова голям град.
За да открия прелестите на Асакуса, си уговорих среща с гид.
Но се съмнявам, че ще срещна пак такъв образ като Кей.
- Здравей. - Коничиуа.
Май избързах.
Казвам се Сайбър Бъни.
- "Сайбър" ли да ти викам, или... - Наричай ме Сайбър Бъни.
- Сайбър Бъни. - Да.
Репутацията на Сайбър Бъни е уникална колкото името й.
Тя е културен влогър и е в списъка "30 под 30" на "Форбс" за Азия.
Правя много видеа, които хвърлят мост между Изтока и Запада,
и уча хората на неписаните правила в японската култура.
- Ял ли си мочи? - Мочи?
Мочи е традиционен японски десерт. Ето.
- Отхапа много. - Защо не ме предупреди?
Неписано правило е да не се храниш, докато ходиш.
Чудесно. Трябва да стане писано правило.
Да вървим.
Преди 400 години в тази част на града бил кварталът за развлечения.
Ти си в свои води. Тук е като Ел Ей, японският Холивуд.
Хората често идват тук, облечени в кимона,
за да се свържат с японската традиция.
Струва ми се, че съм твърде неглиже.
Ще посетим "Сенсо-джи" - най-стария храм в Токио.
Тук идваме да се молим, да почетем бога и предците ни.
- И си теглим късметчета. - Не си падам по предсказания.
Защо ти е да знаеш какво ще се случи?
Не искам да се будя с мисълта за собствената ми смърт.
- Твоят номер е 78. - 78. Този?
Номер 78. Прекрасен късмет. Падна ти се най-хубавият.
Добре. Това не беше планирано, нито нагласено.
Падна ми се най-хубавият късмет.
- Всъщност... - Какво?
...има неписано правило, че ако ти се падне най-хубавият късмет,
това е на много лошо.
Защо ми казваш, че е на лошо, след като се зарадвах,
че ми се падна най-хубавият късмет?
В живота има върхове и спадове.
Но понякога е хубаво животът да тече без превратности.
Ако искаш, го остави.
Ще го взема и ще си го чета, тъй като е прекрасен.
- Голям късметлия си. - И аз мисля така.
Естествено, това предсказание за ужасно лош хубав късмет ме притесни.
Няма да се учудите, ако ви кажа, че съм склонен да мисля най-лошото.
В град, изложен на природни бедствия, познайте за какво си мисля.
В Лос Анджелис преди 15-20 г. преживях земетресение.
Земята се люлееше леко.
Събудих се и усетих как всичко прави така.
Мисля, че тук земетресенията са по-силни и повече.
"Повече" е меко казано.
Намирам се в най-сеизмичната зона в света.
Какво правя тук?
Дали нещо може да стане в този момент? Не знам.
Огромното население на Токио живее там, където се срещат три тектонични плочи,
което означава земетресения.
И градът е силно уязвим за наводнения и тайфуни.
Дано Юджийн издържи. Може да е страшно.
Какво е да си истински жител на Токио? Предстои да разбера.
С неохота приех необичайната покана на Албо и Маса.
Честно казано, не знам дали да им се доверя.
- Здравейте, господа. - Привет.
Коничиуа.
Учебен център по гражданска защита "Хонджо".
Тук учениците учат за природните бедствия.
Щом става за ученици, става и за мен.
Юджийн, това е Тамора-сан.
Тук ще усетиш силата на вятъра при истински тайфун.
Добре.
Явно Тамора- сан е разбрал, че имам опит със земетресения,
така че обучението ми минава към второ ниво
от наръчника за оцеляване в природни бедствия: тайфуни.
Също така много, много силен дъжд.
Добре. Не очаквах точно това.
Никога не излизам, без да проверя прогнозата за времето,
но явно тук трябва да си готов за всички възможни ситуации.
Има и ботуши.
За щастие, получавам защитна екипировка,
каквато няма да имам при истински тайфун.
- Маса. - Да?
- Ти преживявал ли си тайфун? - Като дете.
Добре. Оцелял е.
Готово.
Добре.
Не съм виждал човек да се радва повече на природно бедствие.
Добре. Започваме.
Оказва се, че с право съм се съмнявал в Албо и Маса.
Но няма да зарадвам Тамора- сан, като се оставя да ме завлече стихията.
- Ясно? - Добре.
Защо се радва толкова?
- Готови? - Гледай надолу.
И се дръж здраво.
Ще ви връхлетят вятър от 30 м в секунда и дъжд от 50 мл на час.
Три, две, едно. Старт!
Юджийн: Тук не се шегуват.
Юджийн: Маса, как си отзад?
Маса: Не те чувам, Юджийн.
Изпълнявам сам каскадите си. Всеизвестно е.
Круз и Леви са известни с това, че сами изпълняват каскадите си.
Това ли бил тайфунът?
Можеше да доведа каскадьор и да го пъхна в този костюм.
Никой нямаше да разбере. Щях да му дам очилата.
Умира си от радост.
Но аз го направих сам. Това ми е работата.
Беше много по-страшно, отколкото очаквах.
Ако няма къде да се хванеш - сайонара, нали така?
И, уви, невинаги ще има
усмихнат Тамора- сан който да ти казва какво да правиш.
Добре.
Токио е огромен град с колосално население,
а природните бедствия са често явление.
И въпреки изпитанията, на които са подложени, хората са спокойни.
Посрещат хладнокръвно всичко, което ги връхлита.
Това е невероятно.
След като устоях на тайфун, отново ще се срещна със Сайбър Бъни за вечеря.
Ще се насладим спокойно на изискана храна и няма да мислим за бедствия.
Става пренаселено.
Токио наистина е като два различни града -
възхитителна смесица от традиции и технологии.
След като се потопих в миналото, нямам търпение да изследвам настоящето му.
Това са 12 етажа с видеореклами.
Виждал ли си такова нещо?
Това е една от най-вълнуващите разходки на път за вечеря
в целия ми живот.
Японската столица е рай за ценителите на храната,
с повече ресторанти със звезди "Мишлен" от всеки друг град.
И в ресторант "Сагая"
ми обещават идеалната комбинация от технологии, храна и изкуство.
Коничиуа. Драго ми е да те видя отново.
- Сайбър Бъни, майчице. - Какво ще кажеш?
За първи път виждам нещо подобно.
С нас ще вечерят...
- Ерика. - Ерика.
И Крис.
- В този ресторант хората вечерят, с когото... - С непознати.
...заварят.
Много ми е приятно да се запозная с двама ви.
Ще бъде забавно.
Вечерите с непознати набират популярност в ресторантите в Токио.
Здравей, Юджийн. Приятно ми е.
Недоумявам как им е хрумнало.
За щастие, Сака от дизайнерския екип ще ми обясни.
"Лунно цвете" е специална стая,
където можеш да се храниш мултисензорно в едно от нашите творения.
Страхотна идея. Каква е същността?
Щом ястието се сервира,
ще видиш, че светът, който е в чинията,
излиза навън и се претворява на масата
и в помещението.
Нямам търпение.
В над 92% от града липсват зелени площи.
Решението е типично за Токио:
да запълниш вътрешно пространство със симулация на природа.
Вижте, птиче.
- Вечерята. - Ако го хванеш, да.
Ценител ли си на храната?
Обичам да ям.
Не си падам по екзотични вкусове. Не ям суши, например.
- Не си ли ял суши? - Не.
- Заради суровата риба? - Да.
Трябва да е сготвена, изпечена на огън или на грил.
Аз съм изключение. Милиарди хора го ядат и го обичат.
Вината е в мен. Аз съм си чешит.
Май е време да се престраша.
Нещо идва към нас.
Това е сашими.
Прави се от морски таралеж.
Отдясно е японска морска змиорка.
Ако погледнеш пространството около теб,
- през масата тече вода. - Вода.
И там, където са чиниите, водата се разделя.
Честно казано, трудно се концентрирам
върху великолепните образи, от страх да не обидя домакините.
Не ме чакайте.
Повярвайте ми.
Днес ще опиташ нещо ново.
Щом останалият свят обича суши, и на теб ще ти хареса, Леви.
Опитах го и беше добре.
Не е зле.
Не е зле?
А сега ще мина на друго. Така.
Вкусно е. Малко сосче.
Вкусно е. Ям го. Гледайте.
За новите неща.
Обичам да ме карат насила.
За мен е полезно.
Ако не ме карат насила, няма да опитам подобни неща.
Вижте как се сменят цветята. Еха.
В тази река има риба.
Разцъфват нови цветя.
Леле.
Голяма красота.
Така се създава връзка с другите присъстващи,
с които иначе може да нямаш възможност да разговаряш.
Като стари приятели сме, а току-що се запознахме.
Това е изумително.
От ресторанти с добавена реалност до древни храмове -
струва ми се, че този разнолик град
постепенно се разкрива пред мен, пласт по пласт.
Мислех, че всичко ще ми е по-чуждо, когато дойдох тук,
но се оказа, че в този град се чувствам по-комфортно, отколкото смятах.
Изненадах себе си с моя кулинарен авантюризъм.
Дори за пръв път успешно общувах със сурова риба.
Но тази сутрин научих, че японците са майстори в нещо,
което отива повече на моите скучни хранителни вкусове.
Синът ми Даниъл
каза, че в Токио е ял най-хубавия сандвич с яйчена салата.
И аз тръгвам по следите му.
Явно се намира лесно, но не и днес.
Японците са покорили колите и електрониката,
а сега са обърнали взор към голямата задача:
сандвича с яйчена салата.
Изглежда обещаващо.
АМЕРИКАНСКИ САНДВИЧ
- С яйчена салата? - Да.
Край на обажданията. Имаме победител.
Аригато.
Благодаря. Синът ми много ще се зарадва.
Цял живот ям яйчена салата.
Не знаете колко е важен този момент за мен.
Като закуската на мама всяка неделя.
Красота.
Вижте колко е голям този сандвич.
Приготвям яйчената салата, както я правеше мама.
Това е нещо, което никога не ми омръзва.
Еха, вкусно.
Колкото и да е вкусно,
дори аз не мога да се задоволя само със сандвич в Токио.
Това е улицата с ресторантите. Има много места за хранене.
И отново търся...
Еха.
...нещо по-традиционно.
Това е първата реклама на сумо, която виждам.
Не искам да си тръгна от Япония, без да съм видял традиционния им спорт.
Сумото се е появило през 23 г. пр. Хр.
и по същество е форма на японско изкуство.
Знаете ли кой ще ми даде експертна информация за сумото?
Юджийн.
Един ирландец.
- Здравей. - Здрасти. Добре дошъл на дохьото.
Вижда се, че не си японец.
Не, но дойдох в Япония преди 20 г., влюбих се в страната
- и се върнах да живея тук. - Добре.
Ангажиран съм с този спорт от 20 години, във всевъзможни роли.
Интересно, Джон е поредният човек,
който е толкова влюбен в този град, че е решил да се засели тук.
Знам много малко за сумото.
Защо се е появило?
Отначало водели най-силните шампиони от всички краища на страната
и те се борели пред императора.
Първоначално победеният умирал.
Буквално било въпрос на живот и смърт.
- Искаш ли да гледаш как се бият? - Да, от разстояние.
Онегайшимасу.
Тези мъже са огромни.
Мачът започва по следния начин.
Двамата сумисти приклякват и плясват с ръце.
И когато двамата са готови, схватката започва.
Усеща се тежестта, мощта, силата на тези мъже.
На всяка цена избягвам насилието. Не обичам да се навирам, ако се бият.
Ако единият бъде изблъскан
или ако докосне тепиха с друго освен с ходила, губи.
Леле.
В сумото има рефер.
Работата му е да поддържа темпото и всичко да върви гладко.
- Готов ли си да опиташ? - Аз ли? Разбира се.
Трябва да знаеш три думи.
Първата е мата-наш.
Мата-наш.
Мата-наш значи "няма време".
Хакейои! Не спирай. Продължавай. Хакейои!
Използва се, когато сумистите симулират и боят се бави.
Йои, Хакейои!
И най-често използваната - нокота.
Нокота, нокота.
Значи, че схватката не е приключила.
- Мата-наш. - Мата-наш.
- Първата. - Хатеной.
- Хакейои. - Хакейои.
Не си спомням.
И последната?
Но...
Ноко...
Нокота.
Отлично.
Ще си ги припомня, преди да изляза на ринга, защото момчетата...
Мисля, че ще ме цапардосат.
Добре. Оказва се забавно.
И вече съм готов да изляза на ринга.
Мата-наш.
- Трябва да излъчваш увереност. - Да.
- Ти командваш парада. - Ще им покажа кой съм.
И с това напътствията не свършват.
Джон влиза в ролята на Скорсезе.
В ръцете си държиш гунбай. Това е бойно ветрило.
Трябва да насочиш ветрилото към победителя и да кажеш шобу-ари.
Шобу-ари.
- С повече чувство. По-сърдито. - Шобу-ари.
- Не толкова сърдито. - Шобу-ари.
- Това е. - Сега ме остави.
Хареса ми.
Мата-наш.
Хакейои.
Нокота, нокота.
Макар и на чужд език,
изричах репликите с много чувство.
Нокота, нокота.
И двамата сумисти със сигурност разбираха значението на думите ми.
Нокота, нокота.
Шобу-ари.
- Отлично. - Добре ли беше?
- Идеално. - Бях ли достатъчно страшен?
Чувствах, че вземам страха на сумистите и печеля уважението им.
Малко съдии успяват да отвлекат вниманието от сумистите,
но аз вярвам, че ти си сред тях.
Благодаря, Джон.
От твоите уста е голям комплимент.
Хакейои.
Мисля, че разбирам защо Джон и други хора са влюбени в Токио.
Нокота, нокота.
Сумото е зрелище, което изглежда просто отначало,
но когато се потопиш в него, откриваш много повече.
И в това отношение е аналогия на града.
Каква лудница.
Докато вървях към хотела след срещата с двамата сумисти,
Токио ме изправи пред едно последно предизвикателство -
да пресека от единия тротоар на другия.
Гледайте. Какво нещо, а?
Не съм виждал такива тълпи. Като "Таймс Скуеър", но на десета степен.
На кръстовището в Шибуя, най-натовареното в света,
от изгрев до мрак е час пик.
Ще понаблюдавам, преди да пресека.
На всеки зелен светофар пресичат по 3000 пешеходци.
След няколко дни в Токио съм сигурен,
че щом другите 2999 могат, значи мога и аз.
Ще вървя с тълпата. Хайде.
Виждаш ли хората да се блъскат? Не.
Изключителна организация.
Сякаш пресичаш улицата с цял Торонто.
Притесняваха ме три неща, когато дойдох тук -
културата, езикът и храната.
Културата наистина е страхотна.
С езика нямах никакъв проблем.
Храната - още свиквам, но ще положа усилия.
Пресякох улицата в Шибуя. Безумно красиво е.
Много е трудно да се опише с думи
кое точно в този град те привлича.
Японците са разнолика нация. Има старо и ново.
Не клоня към нито една от двете крайности.
И въпреки това намерих път между двете,
който ми се стори много комфортен.
Синът ми Даниъл каза: "Посетиш ли Токио,
ще ти се иска да се връщаш пак и пак".
Мисля, че за да разгърна всички пластове на Токио,
ще трябва да го посетя отново.
Така че синът ми е бил прав.
Превод на субтитрите Петя Петрова