Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно...
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Я стою в найзахіднішій точці Європи.
Це - найближче до Південної Америки європейське місто,
і попри це, я геть нічого про це місто не знаю.
ЛІСАБОН
Я люблю Європу.
Я бував у Римі, Лондоні й Парижі.
Тобі здається, ніби про ці міста ти багато знаєш.
А Лісабон я й на мапі не зміг би знайти. Аж соромно зізнаватися.
Але кажуть, це - найсонячніша європейська столиця.
Може, саме через це за минулі роки кількість туристів тут зросла вдвоє?
Поки я тут, спробую з'ясувати,
що такого вони знають, чого я, безперечно, не знаю.
Це по мене?
У Лісабоні мене зустрічає місцевий гід і серцеїд Бернардо.
Його машина нагадує про старий Голлівуд навіть більше, ніж вуса.
- Це для мене? - Так, для вас.
- Їдьмо. - Їдьмо.
Що ж, Бернардо. Поговоріть зі мною про Лісабон.
Він майже на 400 років старіший за Рим.
На 400 років старіший за Рим?
У нас місце вважають древнім, якщо крім діда його ніхто не пам'ятає.
А це місто стоїть тут уже три тисячі років.
А тут гарно.
Так і є.
Вихід до Атлантичного океану
зробив Лісабон головним портом, через який торгували Європа з Африкою.
Це наша головна площа. У давнину тут вели торгівлю.
Тобто припливали кораблі, привозили сюди товари.
І на цій площі їх продавали й купували.
Саме так.
Свій золотий вік Лісабон пережив у XVI столітті,
але місто лишалося досить впливовим аж до сучасності.
А під час Другої світової війни його називали «містом шпигунів».
Тоді тут під прикриттям діяли як агенти нацистів, так і союзників.
А ще Лісабон відомий як місто на семи пагорбах.
Схоже, в цьому місті набагато більше, ніж сім пагорбів.
І ще, здається, всі вулиці вимощені бруківкою.
Так.
Надіюся, Бернардо знає доброго мануального терапевта.
Ну, Юджине, під'їжджаємо.
На вершині одного з цих знаменитих пагорбів
стоїть мій готель - колишній палац,
найвідомішим жителем якого був екстравагантний аристократ.
- Ласкаво просимо, містере Леві. - Як чудово.
Схоже, я занадто просто вбрався.
Важко вирішити, чи дати йому чайових, чи викликати на дуель.
Тут дуже симпатично.
Інтер'єр «Палаціо» відображає смаки графа.
І він точно не керувався принципом «краще менше, але краще».
Ми хотіли зберегти якнайбільше від старого палацу.
Менеджер готелю Марґаріда поселила мене в королівському номері.
Серед інших безцінних старожитностей тут я почуватимусь як удома.
Дуже-дуже гарно.
Тут мені так само комфортно, як у крамниці кераміки:
страшно щось розбити.
Усе, що ви бачите, було виготовлено на замовлення графа Веррідського.
- Графа Веррідського. - Веррідського.
Мені легко це вимовити, бо я єврей,
- і оце... дуже схоже. - Це... так.
- Вимовити неважко. - Небагато мов, де є...
- Правда. - Так?
Це все зроблено для нього. Ліпнина на стелі, різьблення по дереву.
Він був багатій і хизувався цим.
Це - точно ванна кімната, якою вона повинна бути.
- Кахлі дуже гарні. - Так.
Кажуть, готель - це твій дім на чужині.
Якби в мене був отакий дім на чужині,
я був би щасливою людиною.
А хто це на стіні?
Вона була королевою Португалії, яка вийшла заміж за короля Англії.
У Португалії вже існувала культура чаювання,
і саме вона привезла чай в Англію.
Це дуже цікава інформація.
А можете всім казати, що дізналися це від мене?
- Так, авжеж. Так. - Добре.
- Можу казати, що це ви розповіли. - Було б непогано.
Значить, можу видавати себе за чайного експерта.
- Після вас. Там сходинка. - Ух ти.
Але я й досі майже нічого не знаю про сам Лісабон.
Оце так.
Так, я щойно... подивився вниз.
- Я не думав... - Усе добре?
...що я так близько від краю.
Ходімо назад.
Я знаю, що я найщасливіший, коли міцно стою на твердій землі.
Але Марґаріда каже, щоб по-справжньому насолодитися цим морським містом,
треба сплавати по річці Таґус.
Отже, пливемо разом з екскурсоводом Луїзою.
- Так-так. - Знайомтеся:
капітан, Анджело.
Добрий день, Анджело.
- Вітаю на борту. Подобається? - Так.
- Я вперше на... вітрильній яхті... - Так.
...і щось не бачу тут великої команди.
Так, і тому потрібна буде ваша допомога.
Ну, що ж, я... зроблю що зможу.
Анджело й гадки не має, як мало я вмію.
Допоможете відв'язати канати?
- Відв'язати канати. - Канати.
А є якесь морське слово для канатів? Чи вони просто «канати»?
- Канати. - Ясно. Добре.
Тепер піднімаємо вітрило.
Підняти вітрило!
Ні-ні. Треба це зробити.
- Ходімо. - Щоб я ліз нагору?
- За керування не переживайте. - Усе добре. Не бійтеся.
От тепер ми пливемо під вітрилом.
Прямо перед нами пропливають інші яхти.
- Не бійтеся. - Не боятися через них?
- Ні, не бійтеся. - То всього лише люди.
Непогана ця робота?
Непогана, якщо не дуже переживаєш за своє життя.
На диво, я зміг безпечно вивести нас з гавані.
Подивіться, який гарний краєвид.
Так найкраще досліджувати Лісабон.
Видно старе місто, пагорби... знамениті пагорби.
А он видно статую.
Ми її звемо Христос-Король.
Авжеж, дивлячись на неї, ви згадуєте про іншу країну, правда?
- Хочеться сказати: Бразилія. Так. - Бразилія. Точно.
Кардинал Лісабона в 30-ті роки відвідав Ріо-де-Жанейро,
і його вразила статуя Христа-Спасителя.
Коли він повернувся, то захотів тут схожу статую.
А це що?
Спершу він називався міст Салазара. Нічого не нагадує?
Так... Авжеж, міст «Золота Брама» в Сан-Франциско.
І на це є причина.
Лісабон має ще дещо спільне з Сан-Франциско.
Землетруси.
У 1755 році землетрус зруйнував майже все місто,
і його відбудовували.
Попливемо під мостом.
Коли треба було будувати міст,
проєктувати його найняли американців, щоб міст був сейсмотривкий,
як мости в Каліфорнії.
У Лісабоні
можна побачити потроху від усього світу, але в одному місті.
Обрій у Лісабоні разюче міжнародний,
і в місті вже давно змішуються культури світу.
Цей пам'ятник поставили на честь того, про що багато людей не знає.
Саме звідси моряки вирушили з Лісабона...
- Так-так. - ...в пошуках Нового світу.
Протягом XV-XVI століть
португальці знайшли морські шляхи в Індію, Бразилію, Китай і Японію.
І раптово сюди почали потрапляти інші люди, екзотичні продукти.
І Лісабон став найбагатшим містом Європи.
Подумати тільки: місто, яке я не міг знайти на мапі,
виявляється, допомогло цю мапу скласти.
Знаєте, навіть сьогодні португальці люблять досліджувати світ.
Ми любимо вибиратися з дому заради вражень.
А ви? Теж любите подорожувати...
Я... Ну,
- пригоди - моє друге ім'я, Луїзо. - Прекрасно.
Знаєте, дослідження світу...
у мене в крові.
Значить, ви схожий на португальців.
Можна сказати, що я трохи португалець.
Я збрехав.
Мені здалося, вона дуже радіє, що поруч людина, яка любить пригоди.
Можливо, я трохи перегнув.
Я взагалі не люблю пригод.
Згодився акторський досвід.
Знаєте, якщо я зміг приховати аж таку безпорадність, то заслужив «Оскар».
Після важкого дня роботи капітаном яхти
дещо мені точно не доведеться вдавати: любов до коктейлів.
Фірмовий коктейль у моєму готелі має морську тематику.
Це має бути корабель.
Тепер я бачу. Це вітрила.
Смачно.
Сьогодні коктейлі подають під музику.
Це - відповідь Лісабона на блюз. Фаду.
Традиційно це були пісні моряків, і зараз я фактично один з них.
Сьогодні співає мегазірка.
Назвімо його Боно серед співаків фаду.
Дуже приємно. Добрий вечір. Мене звати Елдер.
- Елдер? - Елдер.
Як виникла ця музика?
Першою виконувати фаду стала жінка. Її звали Марія Севера.
Вона була проституткою і грала на гітарі.
- Проституткою? - Так.
То була цікава історія.
Я б і не подумав, що проститутка
могла написати таку мелодію.
Треба віддати їй належне.
Упевнений, за життя вона охоче брала.
Правда лише готівкою.
Такі довгі, тягучі ноти.
Ох, щоб співати фаду, потрібен сильний голос.
Ви музикант?
- Щоб... - Граєте на якомусь інструменті?
- На якомусь... - Ох, погано.
На якому?
- На гітарі. - На гітарі?
Через кілька днів ми гратимемо в іншому клубі фаду.
Може, спробуєте... зіграти з нами?
Було дуже люб'язно з його боку запропонувати мені виступити.
Але щоб я акомпанував йому на гітарі...
Я ж зіпсую йому весь виступ.
Не впевнений, що зможу грати...
- Просто спробуєте. - ...з вами.
Не хочу викликати його гнів, зігравши не ту ноту не в ту мить.
Я вже багато років не брав у руки гітару.
І, повірте, я не фанат публічного приниження.
Та, можливо, виступ на сцені разом з Елдером -
це саме та подорож самопізнання, що мені потрібна.
Сьогодні в Лісабоні - ще один з 220 сонячних днів на рік.
Ні для кого не секрет, що я хвилююся, коли пробую нове,
а мій шлунок - ще більше.
Але це місто - культове серед гурманів,
тому я їду в центр, куштувати делікатеси.
Спершу треба туди доїхати.
Найтиповіший транспортний засіб у Лісабоні - трамвай.
Зрозумійте правильно: я люблю фізичні вправи, як ніхто інший.
Але пагорбів тут забагато.
Створені за зразком канатних трамваїв США,
спочатку вони називалися «американо».
На таких трамваях я не їздив.
У Торонто вони інші.
Я завжди обираю такий транспорт, на якому можна їздити без драми.
- Схоже, в нас проблема. - У нас проблема?
Запаркована машина.
Ну, це... Я мушу щось зробити.
Тут запаркована машина. Вона стоїть занадто близько до колії.
Знаєте, я не очікував такої надзвичайної ситуації.
- Ви тут проїдете. - Ні-ні, прошу вас.
На вашому місці, я б просто її протаранив.
Зніс би передній бампер машини.
Вам так не можна?
- Не можете проїхати? - Ні, не можу.
- Я буду винний. - Але ж це його проблема.
Таке часто буває?
Це... Так, часто. Часто.
Водія оштрафують. Якщо він лишить машину тут, її забере евакуатор.
Усе владналося. Це - щасливий кінець у моєму розумінні.
На жаль, мені ніколи чекати перемоги справедливості.
Схоже, доведеться йти шукати ласощі пішки.
Юджине, я Луїза.
- Луїзо, дуже приємно. - Наступні кілька годин я відповідальна
за ваше добре самопочуття.
Ви відповідальна за те, що потрапить у мій шлунок.
Хочу, щоб ви зрозуміли, чому ми в Португалії любимо їсти.
На першому місці - їжа, на другому - їжа, на третьому - їжа й сонце.
Розумію. Усе розумію.
Купимо продукти, з яких я зготую вам обід.
Луїза - місцевий шеф-кухар, яка проводить уроки кулінарії.
Це найкращий ринок у Лісабоні.
Я ходжу сюди щодня, а знаєте чому?
На мою думку, дізнатися щось про країну та її культуру
- можна за її їжею. - Це правда.
Ми в Лісабоні любимо їжу з інших країн.
З усього світу в Португалію ми привезли багато смаків і спецій.
Завдяки розгалуженій торговій мережі Португалії
сюди потрапили продукти з Африки, Індії і Далекого Сходу.
- Я багато разів чув, що соус пірі-пірі... - Ого.
...це надзвичайно смачна португальська страва.
Пірі-пірі вам сподобається.
Моряки з Португалії знайшли в Мозамбіку гострий перець чилі
і стали готувати з нього пірі-пірі.
На суахілі це означає «перець-перець».
Він такий пекучий, що його назву подвоїли.
- Здається, оці гострі. Вони гострі? - Тут усе дуже гостре.
- Таке, що аж го-го-гостро? - Так-так.
Хотілося б знати, як португальською буде
«я скоріше любитель кетчупу».
А це продукт, який португальці люблять навіть більше за пірі-пірі.
Риба.
Лише в Японії і Ісландії споживають більше риби на людину.
Ми з вами приготуємо оту рибу.
Ой-ой.
Ніколи не любив рибних ринків,
і навряд чи сама риба ставиться до них інакше.
Я прямо чую.
Щось там хрустить.
Ого.
Саме тому ви мене ніколи не побачите на пірсі.
Я знаю, що очі тієї риби являтимуться мені
ще багато років.
А тепер те, до чого я готовий ще менше.
Ласкаво прошу в мій скромний дім.
Готування.
Юджине, це інгредієнти для соусу пірі-пірі.
Я це поріжу.
- Спершу відрізаю отак. - Так.
А тепер скибочками?
- Спершу зніміть лушпиння, Юджине. - Ви чистите лушпиння?
- Так. - Ясно.
- Цибулю чистимо. - Ну, різні культури.
Я просто люблю їсти. А готувати - не дуже, розумієте?
Коли готуєш, можеш багато дізнатися про людей, згодні?
Ну, я боюся продовжувати... продовжувати з цим... далі.
На першому побаченні, яке в мене було з дружиною,
я заварював чай і поклав чайний пакетик у чашку,
а потім вичавив пакетик ложкою.
Вона питає: «Що ти робиш?».
Я кажу: «Роблю тобі чай».
А вона каже: «А хіба ти не заварюєш чай?»
Я відповів: «Я не знаю, що це значить».
Ми трохи посперечалися з нею. То було наше перше побачення.
Після того було важко її добитися?
Ні, жодних проблем.
Її засліпила моя особистість.
Вона вас полюбила.
Ну, зрештою - так.
Давно ви одружені?
Ми одружені 45 років.
- Ого, як чудово. - Так.
А в мене найдовший шлюб серед знайомих.
- Ви одружені... - Тридцять вісім.
- 38 років? - Так.
- Ну, майже стільки ж. - Так.
- Обігнав вас на сім. - Так.
Тепер уже нема сенсу розлучатися.
- Ні. - Ні. Нема... Нема сенсу.
Як каже моя дружина, це ж доведеться знайомитися з новими родичами.
- Точно. - Уявляєте?
Знаєте, напишу вашій дружині записку.
- Вона точно з вами страждає. - Ще й як.
Луїза зрозуміла, що найкраще доручити мені
просто щось жувати й спостерігати.
- Перець? - Перець.
Лимон.
В ідеальному пірі-пірі гостроту чилі врівноважує
витончена суміш лимона, часнику, цибулі й солі.
І от нарешті я теж доклався до справи...
- Ідеально? - Ідеально.
...і соус готовий.
Я замариную рибу.
За португальською традицією
Луїза продовжує знущатися з риби.
Риба відлежується в молоці.
- Що? - Ви гірший за моїх онуків.
Я перебірливий у їжі.
- Воно пом'якшить... - Воно пом'якшує рибу?
- ...рибу. Побачите, коли скуштуєте. - Он як?
Вона вселяє впевненість, тому я цілком їй довірився.
Я нервуюся.
Риба, соус пірі-пірі. Але обережно з ним.
Добре.
О боже. Це неймовірно.
Це точно найкраще, що я їв у Португалії.
Чудово. Дякую, що довірилися мені.
Думаю, я непогано впорався з приготуванням їжі.
Я був не проти, щоб Луїза командувала.
- За рибу. - За рибу.
Судячи з усього, Лісабон дивно впливає на людей.
Я не просто пробую нове, іноді воно мені подобається.
Можливо, на мені позначається пригодницький дух цього міста.
Та треба готуватися до серйознішого випробування: концерту Елдера.
І от я нічого не пригадую.
Я дуже давно не брав у руки гітару.
Якщо послухати, як я граю, то час від часу чутно огріхи.
Тому на сцені я, мабуть, бути часто кривитися.
Весь концерт через мою гру може вийти дуже сумний.
Але ж музика фаду саме така. Хіба ні?
Тому я радий, що завдяки мені прагнення побачити
кращого музиканта поруч зі співаком міцнітиме.
Схоже, попереду в мене довга нічна репетиція.
Уранці власник готелю Кіс веде мене на прогулянку по бруківці.
Він пообіцяв, що я про це не пошкодую.
Доброго ранку.
- Вишуканий стиль. Мені подобається. - Так?
Мій син просто голову втратив би
- від цього вбрання. - Так?
Голландець Кіс оселився тут понад 40 тому,
об'їхавши весь світ.
Я переїхав сюди,
бо Лісабон - одне з найгарніших міст у світі.
Намагаючись переконати мене в цьому,
він зрозумів, що прокрастися в моє серце можна за допомогою випічки.
Може, я куплю вам тістечок із заварним кремом?
Тістечок із заварним кремом?
Ух ти. Мені подобається.
Паштел-де-ната з'явилися
завдяки черницям: яєчними білками вони крохмалили своє вбрання,
а жовтки лишалися ченцям, і з них ті готували заварний крем.
Боже благослови ченців. Правильно?
Скоріше б уже.
На кожній вулиці ви бачите кахлі.
У Лісабоні й усій Португалії вони називаються «азулежу».
Такі розмальовані кахлі запозичили в маврів.
Слово «азулежу» запозичено з арабської і означає «відполіроване каміння».
- Ці кахлі й досі виробляють у Лісабоні? - Авжеж.
Наприклад, усі кахлі в нашому готелі зроблено вручну на тих самих фабриках,
які виготовляють їх уже сотні років.
Тепер я починаю помічати в цього міста характер,
якого раніше не помічав.
Я приголомшений.
Юджине, думаю, пора скуштувати паштел-де-ната.
Ви мені одразу припали до серця.
- Будьмо. - Будьмо.
Ох.
Тістечка такі, що очманіти можна.
Дуже смачні.
Ого.
Це причина їхати в Лісабон: просто заради цих тістечок.
До дна.
Я б з радістю став у Лісабоні головним дегустатором тістечок,
але Кіс придумав для мене щось інше.
Він порекомендував завітати на одну з найстаріших кахельник фабрик міста.
Тут формують, обпікають, глазурують і розмальовують
до 20 000 штук на день.
Я зустрінуся з Діоґо -
він привніс у світ кераміки сучасний дизайн.
Це зустріч двох ультрасучасних митців.
- Я Діоґо. - Діоґо.
- Юджин. - То це ви.
Діоґо фарбує кахлі в традиційні для азулежу синій і білий кольори.
Цікавинка в тому, що мої малюнки схожі на традиційні.
Але вони зовсім не такі.
Я зосереджуюся на візерунках і елементах усередині візерунків.
- Ясно. - Подивіться на цей візерунок.
Це може бути якась маленька істота чи щось, натхненне мультфільмом...
О, бачу. Це справді видно.
Ексклюзивні кахлі Діоґо продаються за сотні доларів кожна.
Їх старанно розмальовують вручну.
Це Мануела. Вона досвідчена майстриня з розмальовування кахлів.
Вона працює тут уже 42 роки.
Сорок два? Нічого собі.
Питає, чи хочете ви спробувати.
- Спробуйте. - Спробувати розмалювати? Не знаю.
Авжеж, цілком логічно,
що мені дозволили малювати по його безцінному візерунку.
- Бачите? - Почну тут.
- Усе правильно. - Зрозумів.
На своїй кахлі я добре почав.
Навіть трохи сам себе здивував.
У вас дуже добре виходить.
Зараз я ускладню вам завдання.
Як саме?
Отут є білі лінії.
А як малювати навколо білих ліній?
- Це... - Я б...
Я попросив би когось іншого, але...
- Зроблю отак. Тепер тут. - Чудово.
Мій тато був чудовий художник. Малював різні карикатури.
Тверда рука. Позиція.
- Ви готові? - Якщо ви готові.
Мені від того... нічого не дісталося.
Ну, це не годиться. Я її зіпсував.
Що сталося з тим геном?
- Наша спільна робота. - Так.
- Надіюся, вам подобається. - Ого.
Він дуже талановитий.
Тут я не прославився,
але сподіваюся, що вечірній дует змалює мене в кращому світлі.
Вибачте за це.
Ой-ой.
Непогано.
Минуло кілька годин, і вже збираються глядачі:
дивитися на одного з найталановитіших у Португалії співаків фаду.
Мені його жаль.
Думаю, він не розуміє, у що вплутався.
І його надзвичайно посереднього канадського гітариста.
- Юджин. - Вітаю, Юджине.
- Добрий вечір. - Ласкаво просимо.
На щастя, кілька моїх нових португальських друзів...
- Ого, ви шикарний. - Ого.
...прийшли мене підтримати.
Сьогодні з нами особливий гість.
Хочу представити вам містера Юджина Леві.
Мені треба лише грати прості акорди,
а професіонали хай роблять усю складну роботу.
Здається просто - поки нема зали, повної шанувальників фаду.
Дякую всім.
- Я не співатиму. - Ясно.
Це мій перший у житті концерт фаду. Надіюся, я його не запорю.
Джентльмени.
Два, три, чотири.
Я нервувався грати на сцені,
бо вони дуже талановиті виконавці.
Та, здається... Здається, я нічого не запоров.
Я зіграв краще, ніж очікував.
Так!
Дякую.
Це дуже приємно.
Не вірю, що кілька днів тому я так мало знав про це місто.
Чесно кажучи, враховуючи, що я нічого не знав про це місто,
воно стало для мене відкриттям.
Дослідження й пригоди зашиті в ДНК Лісабона.
Португальці подорожували світом, відкривали нове й екзотичне
і вплітали все в тканину цього міста.
Це надихає.
Я й досі відчуваю, що опираюся духу пригод, розумієте?
Я знаю, що в мене й досі його нема, але я стараюся.
За мою прем'єру фаду.
- Так. - Так!
Думаю, тепер мене можна віднести до молодших учасників
клубу світових мандрівників.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька