En stor filosof har sagt: "Världen är en bok,
och de som inte reser läser bara en sida."
Jag har läst några sidor, och jag gillar inte boken.
Jag ser inte fram emot att resa av flera anledningar.
Jag gillar inte när det är kallt.
Vinterbada naken?
- Ja. - Vilken rolig inbjudan.
Och när det är för varmt trivs jag inte heller.
Jag kan inte springa så fort.
- Men jag är 75. - Behöver du hjälp?
Nej då.
Det kanske är dags att vidga horisonterna.
Herregud.
Jag har aldrig haft handen i en elefantröv förr.
På plussidan
bor jag på några otroliga hotell.
Jösses. Det här är spektakulärt.
Men jag har också gått med på att utforska utanför dem.
- Var försiktig. - Det menar du inte?
- Vackert berg. - Det är en vulkan.
En vulkan?
En värld jag har undvikit i hela mitt liv.
Herregud.
Bara att överleva vore toppen.
Det är sista gången jag dricker fem vodka med en finne.
Jag är här vid Europas västligaste punkt.
Den europeiska stad som är närmast Nordamerika,
men ändå vet jag inget om den.
Jag älskar Europa. Jag har varit till Rom, London och Paris.
Och folk verkar veta mycket om dem.
Jag kan inte ens hitta Lissabon på kartan. Det är nästan pinsamt att erkänna.
Men det är visst Europas soligaste huvudstad.
Kan det vara därför antalet turister har fördubblats de senaste åren?
Under min tid här ska jag lista ut
vad de vet som jag absolut inte vet.
Var det åt mig?
Den som välkomnar mig är guiden och charmören Bernardo,
vars bil till och med är äldre än hans mustasch.
- För mig? - Ja.
Då kör vi.
Då så. Berätta om Lissabon.
Staden är nästan 400 år äldre än Rom.
400 år äldre än Rom?
Vi kallar ett ställe gammalt om bara farfar minns det.
Det här stället har funnits här i över 3 000 år.
- Vad fint det är. - Exakt.
Lissabons läge vid Atlanten
har gjort den till en viktig handelsstad.
Det här är torget, som användes för handel.
Så fartyg kom hit med sina gods, som såldes där på torget.
Exakt.
Lissabons guldålder var under 1500-talet,
men staden har varit inflytelserik till modern tid.
Under andra världskriget kallades den "spionernas stad",
då både tyska och allierade agenter arbetade under täckmantel här.
Lissabon är även känt för att vara staden på de sju kullarna.
Det verkar finnas fler än bara sju kullar.
Och varje gata vi har varit på är av kullersten.
Hoppas Bernardo känner en bra kiropraktor.
Då är vi framme.
Högst uppe på en av dessa kullar ligger mitt hotell, ett tidigare palats,
vars mest kända boende var en färggrann aristokrat.
- Välkommen. - Tjusigt.
Jag känner mig underklädd.
Ska jag ge honom dricks eller utmana honom på duell?
Vilket fint ställe.
Palatsets interiör avspeglar grevens smak,
som verkligen inte ansåg att "less is more".
Vi ville bevara så mycket vi kunde av det gamla palatset.
Hotellchefen Margarida tar mig till den kungliga sviten,
där jag gör mig hemmastadd med resten av antikviteterna.
Väldigt fint.
Jag känner mig lika bekväm här som i en porslinsaffär - livrädd.
Allt du ser beställdes av greve Verride.
Greve Verride.
Det är lätt för mig som är judisk.
...är vanligt.
Få språk får använda...
Sant.
Allt var hans verk. Stuckaturerna, taket, träarbetet.
Han var rik och ville visa det.
Det här är vad jag kallar badrum.
- Kaklet är fantastiskt. - Ja.
Hotell är ens hem utanför hemmet.
Hade jag ett andra hem som såg ut så här, hade jag varit lycklig.
Vem är det på väggen?
En portugisisk drottning som gifte sig med Englands kung.
I Portugal drack vi mycket te,
och det var hon som tog teet till England.
Vad intressant. Vill du säga till folk att du hörde det från mig?
Visst.
- Jag säger att du lärde mig det. - Det vore kul.
Så jag kanske lyckas utge mig för att vara teexpert.
Efter dig. Akta trappsteget.
Men jag vet fortfarande inget om själva staden.
Det var då nåt.
Ja, jag... Jag tittade ner.
Jag insåg inte hur nära jag var kanten.
Vi går in igen.
Jag vet däremot att jag mår bäst med fötterna på torra land.
Men Margarida menar att för att verkligen uppskatta staden,
så måste jag segla uppför floden Tajo.
Så jag åker ut med min guide Luiza.
Jag vill presentera dig för kapten Angelo.
- Välkommen ombord. Gillar du den? - Ja.
Det är första gången på en segelbåt, och jag ser inte mycket till besättning.
Ja, så vi behöver din hjälp.
Jag ska göra vad jag kan.
Angelo har ingen aning om hur lite jag är kapabel till.
Kan du hjälpa mig ta bort repen?
- Ta bort repen. - Repen.
Finns det en sjöterm, eller heter det bara rep?
Rep.
Då sätter vi segel.
Sätt segel!
Nej, vi måste göra det.
- Kom. - Dit upp?
- Bry dig inte om att styra. - Oroa dig inte.
Och nu seglar vi.
Det finns båtar rakt föröver.
- Oroa dig inte. - Inte?
- Nej då. - Det är bara människor.
- Schyst jobb, va? - Ja, om man inte är mån om livet.
Otroligt nog lyckades jag ta oss oskadda ur marinan.
Titta vad fint.
Det är det bästa stället att se stan från. Man ser gamla stan, de berömda kullarna
och statyn här, Kristusstatyn.
Visst tänker man på ett annat land?
- Jag hade sagt Brasilien. - Exakt.
Lissabons kardinal besökte Rio på 30-talet
och blev imponerad av statyn där.
När han återvände ville han bygga nåt liknande.
Vad är det där?
Den hette Salazar-bron. Påminner den dig om nåt?
Ja, givetvis. Golden Gate i San Francisco.
Och av en anledning, för städerna har en annan sak gemensamt:
jordskalv.
Större delen av staden förstördes i ett jordskalv 1755 och måste byggas om.
Vi åker under bron.
De anställde amerikaner för att göra bron jordskalvsäker,
likt de i Kalifornien.
I Lissabon kan man se inslag från hela världen.
Lissabons silhuett är slående internationell,
och staden har länge varit en global smältdegel.
Det här är ett monument för att fira nåt många inte känner till.
Det var precis härifrån som sjömän lämnade Lissabon
för att upptäcka den nya världen.
Under 1400- och 1500-talen
hittade portugiserna sjörutter till Indien, Brasilien, Kina och Japan.
Plötsligt började olika folkgrupper och exotiska varor anlända.
Lissabon blev Europas rikaste stad.
Tänk att en stad som jag inte kunde hitta på kartan
faktiskt hjälpte till att rita den.
Än idag gillar portugiser att utforska världen.
Vi gillar nya upplevelser.
Du då? Gillar du också att resa?
- Du vet, äventyr är mitt mellannamn. - Toppen.
Att utforska världen, det ligger i min natur.
- Så du är som oss. - Man kan säga det.
Jag ljög.
Hon verkade bara glad över att få vara med en äventyrlig person.
Jag kanske överdrev lite.
Jag är inte äventyrlig. Det är där skådespelandet kommer in.
Kan man dölja sin oduglighet så där bra, är det bara att ge mig min Oscar.
Efter en tung dag som kapten
behöver jag inte fejka hur mycket jag gillar cocktails.
Och hotellets specialitet har ett sjötema.
Det är en båt!
Nu ser jag. Segel.
Smaskens.
Kvällens drinkar serveras med musik på sidan.
Det här är Lissabons svar på blues: fado.
Traditionellt sjöngs visorna av sjömän, vilket jag kan räknas som nu.
Ikväll sjungs de av en stor stjärna.
Vi kan kalla honom fadons Bono.
Trevligt att träffas. Jag heter Helder.
Var har musiken sina rötter?
Den första fadosångaren var en kvinna, Maria Severa.
Hon var prostituerad och spelade gitarr.
Prostituerad?
Intressant historia.
Jag hade aldrig gissat att det var en prostituerad som kom på det.
Hon får poäng för det. Vilket hon säkert inte tog på den tiden.
Hon tog bara kontanter.
Det fanns några långa toner.
Man måste ha en röst för att sjunga fado.
Är du musiker?
- Spelar du nåt instrument? - Dåligt.
Vilket?
Gitarr.
Om några dagar ska vi till en annan fadoklubb.
Vi kan väl spela lite tillsammans?
Det var väldigt snällt att be mig vara med.
Men blotta tanken på att ackompanjera honom...
Det skulle förstöra hans konsert.
- Jag vet inte om jag kan spela med dig. - Bara på skoj.
Jag vill inte känna hans vrede om jag spelar lite fel.
Jag har inte spelat på åratal.
Och jag gillar inte att göra bort mig.
Men att spela med Helder kanske är självupptäcktsresan jag behöver.
Det är ännu en av Lissabons 220 soliga dagar i året.
Alla vet att jag blir nervös av nya upplevelser,
och det gäller även för min mage.
Men staden är stor bland foodies,
så jag åker ner på stan för att smaka dess läckerheter.
Men först måste jag ta mig dit.
Lissabons mest ikoniska transportmedel är spårvagnen.
Ingen gillar motion mer än jag.
Men det är för många kullar.
De inspirerades av amerikanska spårvagnar
och kallades ursprungligen americanos.
Har aldrig åkt spårvagn.
Vi har dem i Toronto, men inte som de här.
Jag föredrar transportmedel som kommer utan drama.
- Jag tror vi har problem. - Problem?
- Dåligt parkerad bil. - Jag måste göra nåt åt det.
En bil står parkerad för nära spåret.
Jag hade inte förväntat mig en sån nödsituation.
- Plöj igenom den. - Nej.
Jag hade bara kört igenom den och tagit bilens framdel med mig.
- Kan du inte bara köra? - Nej.
- Det är mitt fel då. - Det är ju hans problem. Händer det ofta?
Ja.
Bilen kommer att få böter och bli bärgad.
Allt ordnar sig. Det kallar jag ett lyckligt slut.
Tyvärr hinner jag inte vänta på att rättvisan skipas.
Så jag är tvungen att gå till fots på jakt efter kulinariska nöjen.
Eugene, jag heter Luisa.
- Angenämt. - Jag har ansvaret för dig i ett tag.
Ansvarig för vad som hamnar i magen.
Jag vill att du förstår varför vi älskar mat i Portugal.
Det vi gillar mest är mat, mat, mat och solsken.
Jag är med på det.
Vi ska köpa det vi behöver till din lunch.
Luisa är kock och erbjuder matlagningslektioner.
Det här är den bästa marknaden i Lissabon.
Jag kommer hit varje dag, för man lär känna ett land och en kultur
- genom maten. - Sant.
Och vi bryr oss om internationell mat i Lissabon.
Vi förde hit många smaker och kryddor från världen över.
Portugisernas handelsnätverk
förde hem mat från platser som Afrika, Indien och Fjärran Östern.
Jag har hört att piripirisås
- är en av Portugals bästa rätter. - Du kommer att gilla det.
Sjömän hittade den starka rawit-chilin i Moçambique
och uppfann piripirin.
Det är swahili för "peppar, peppar". Den är så skarp att man måste ta i trä.
- Det ser starkt ut. - Allt är starkt.
Så varmt att det gör ont?
Om jag ändå visste hur man säger "jag föredrar ketchup" på portugisiska.
Nu till nåt som lokalbefolkningen gillar ännu mer:
fisk.
Bara Japan och Island äter mer per skalle.
Fisken vi ska laga är den där.
Jag har aldrig gillat fiskmarknader.
Jag tror inte att fisken gör det heller.
Jag hör det.
Det knastrar.
Det är därför jag undviker pirer.
Jag kommer att se blicken i fiskens ögon i åratal.
Men nu till nåt jag är ännu mindre förberedd på...
- Välkommen till min enkla boning. - ...matlagning.
Här har vi ingredienserna till piripirisåsen.
Jag ska skära den.
Först så där. Skivar du den?
- Man skalar den först. - Jaha, gör du det?
- Ja. - Okej då.
- Man måste skala löken. - Kulturkrock.
Jag gillar att äta saker, inte att laga dem.
Man lär sig mycket om varandra när man lagar mat.
Jag är rädd för att göra mer än det där.
På min första dejt med min fru kokade jag te.
Jag satte tepåsen i koppen
och mosade den med en sked.
Hon frågade vad jag gjorde.
"Jag lagar te åt dig."
"Låter du det inte stå och dra?"
"Vad menar du med det?"
Det blev en liten dust. På vår första dejt.
Så det var svårt att få en andra?
Nej, inte alls.
Hon var trollbunden av min personlighet.
- Hon älskade dig verkligen. - Småningom.
- Hur länge har ni varit gifta? - I 45 år.
Oj. Vad kul.
Jag som alltid tycker att jag har varit gift länge.
- Hur länge? - Trettioåtta.
Det är ganska nära. Jag vann med sju.
Nu är det ingen mening med att skilja sig.
- Nej. - Nej. Ingen poäng.
Som frun säger: "Då måste man lära känna de nya svärföräldrarna."
Jag måste skriva till din fru,
- för hon lider säkert med dig. - Det gör hon.
Luisa insåg att det bästa jag kan göra är att äta och titta på.
- Chili? - Chili.
Citron.
I en perfekt piripiri mildras hettan
av en blandning av citron, vitlök, lök och salt.
Efter att jag äntligen dragit mitt strå till stacken...
- Perfekt? - Perfekt.
...är såsen klar.
Jag ska marinera fisken.
Enligt portugisisk tradition
utsätter Luisa fisken för ytterligare förödmjukelse.
Fisken är i mjölk nu.
- Du är värre än mina barnbarn. - Jag är kräsen.
Det mjuknar upp fisken. Du får se när du smakar.
Hon inger självförtroende, så jag litade på henne.
Jag är nervös.
Fisken, piripirisåsen, men var försiktig.
Herregud. Det här är otroligt.
Den bästa måltiden jag ätit i Portugal.
Bra. Tack för att du litade på mig.
Jag tycker att det gick bra.
Jag hade inget emot att hon körde med mig.
För fisken.
Lissabon påverkar visst folk på ett konstigt sätt.
Jag prövar inte bara nya grejer - jag gillar till och med en del.
Stans äventyrliga anda kanske har smittat av sig.
Men jag har en större utmaning på gång: Helders gig.
De gamla vanorna sitter inte i.
Jag har inte spelat på länge.
Det kanske kommer nån falsk ton om man lyssnar på mig.
Så jag kanske kryper ihop på scen.
Det hela kan bli en sorglig historia på grund av mig,
men det är ju det fado är.
Så jag är glad att kunna bidra till en längtan
efter en bättre musiker med honom.
Jag har nog mycket att öva ikväll.
Idag tar hotellägaren Kees med mig på en promenad på kullerstenarna,
och han har lovat att det är värt det.
God morgon.
Vilken stil. Snyggt.
Min son hade älskat den här outfiten.
Holländska Kees flyttade hit för över 40 år sen
efter att ha rest världen runt.
Jag flyttade hit för att det är en av världens vackraste platser.
Och för att försöka övertala mig,
har han hittat en väg till mitt hjärta: bakverk.
Kanske jag får bjuda på en liten vaniljpaj?
Vaniljpaj?
Jösses. De ser jättegoda ut.
Pastel de nata uppfanns
av nunnor som använde äggvitor för att stärka sina dräkter.
Gulan som blev över vispades till vaniljkräm av munkarna.
Tur att vi har munkarna.
Smaskens.
På varje gata ser man mycket kakel.
Här kallas de för azulejos.
Detta målade kakel härstammar från morerna.
Azulejo är arabiska för "polerade stenar".
- Tillverkas de fortfarande i Lissabon? - Absolut.
Kaklet på hotellet är handgjort av fabriker som gjort det länge.
Jag börjar se stadens personlighet,
som jag inte sett tidigare.
Vilka vyer.
Det kanske är dags att smaka på våra pastel de nata.
Du läste mina tankar.
Skål.
Pajerna var fantastiska.
De var otroligt goda.
Det är en bra anledning att komma hit.
Botten upp.
Jag jobbar gärna som stadens pajsmakare,
men Kees har en annan idé.
Han har rekommenderat ett besök till en av stadens äldsta kakelfabriker.
Här formar, bränner, laserar och målar de
upp till 20 000 om dagen.
Jag ska träffa Diogo,
som har tagit nutida design till keramikens värld.
Bara en banbrytande artist som träffar en annan.
- Diogo. - Så det är du?
Diogos kakel bär azulejos historiska blåvita färger.
Min konst ser traditionell ut, men det är den inte alls.
Jag fokuserar mer på mönster och inslag i mönster.
Om du tittar på mönstret här,
så kan det vara ett litet djur eller nåt tecknat...
Jag ser det.
Diogos kakel kostar hundratals dollar styck.
De är noggrant handmålade.
Manuela här är expert på att måla kakel.
- Hon har jobbat här i 42 år. - Otroligt.
- Hon frågade om du vill testa. - Att måla? Jag vet inte, jag.
Såklart att det är smart
att släppa lös mig på ett av hans dyrbara verk.
- Ser du? - Jaha. Jag börjar här.
- Så där. - Nu är jag med!
Det började bra.
Jag överraskade mig själv lite.
Det går faktiskt riktigt bra.
Jag ska göra det utmanande.
Den här har dessa vita linjer.
Vad gör vi för att måla runt dem?
Jag hade hittat nån annan att göra det.
Jag ska göra så här.
Min pappa var konstnärlig. Han ritade karikatyrer och sånt.
Stadiga händer.
- Redo? - Om du är det.
Jag har inte ärvt nåt av det.
Det var dåligt. Den är förstörd nu.
Vad hände med den genen?
Det var vårt samarbete. Hoppas du är nöjd med den.
Han har mycket talang.
Jag har inte visat upp min talang här,
och jag hoppas att kvällens samarbete inte svartmålar mig.
Förlåt för den.
Inte illa.
Några timmar senare samlas redan folk
för att se en av landets största fadosångare...
Jag tycker synd om honom.
Han vet nog inte vad han gett sig själv in på.
...och hans underväldigande kanadensiska gitarrist.
Eugene!
- Hej. - Välkommen!
Lyckligtvis är några av mina nya vänner...
Vad stilig du är.
...här för att ge mig stöd.
Vi har en speciell gäst i lokalen.
Jag vill introducera mr Eugene Levy.
Jag behöver bara spela de enkla ackorden
och låta proffsen ta hand om det värsta.
Låter lätt tills man slänger med ett rum fadofans.
Tackar.
Jag tänker inte sjunga.
Det är min första fadokonsert. Hoppas jag inte gör bort mig.
Mina herrar.
Två, tre, fyr.
Det var pirrigt där uppe, för de är så duktiga musiker.
Men jag tror inte att jag gjorde bort mig.
Jag var bättre än väntat.
Det här är kul.
Det är svårt att tro att jag nyss visste så lite om stan.
Att komma hit utan att veta nåt om stället har öppnat mina ögon.
Utforskning och äventyr finns i Lissabons DNA.
Portugiserna reste ut i världen, upptäckte nya och exotiska saker
och gjorde dem till en del av staden.
Det är inspirerande.
Jag kämpar fortfarande mot den äventyrliga andan.
Jag har den inte än, men jag försöker.
För min fadopremiär.
Jag antar att jag räknas som juniormedlem
i världsresenärsklubben.
Undertexter: Borgir Ahlström