Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči,
da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da bi se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Sadie.
O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Sem na najzahodnejšem koncu Evrope.
V evropskem mestu, ki je najbliže Severni Ameriki,
vendar o njem ne vem prav ničesar.
LIZBONA
Evropo obožujem.
Bil sem v Rimu, Londonu in Parizu.
O teh mestih vem veliko.
Saj mi je kar nerodno, ampak Lizbone še na zemljevidu ne najdem.
Menda pa je najbolj sončna evropska prestolnica.
Se je morda zato število turistov v njej v zadnjih letih podvojilo?
Med mujenjem tukaj bom poskusil dognati,
kaj vedo oni, jaz pa zagotovo ne.
Trobi meni?
V Lizboni mi je dobrodošlico izrekel vodnik in lomilec src Bernardo.
Njegov avto je še bolj iz stare hollywoodske šole kot njegovi brki.
- Zame? - Ja, za vas.
- Pojdiva. - Pojdiva.
Bernardo, povejte mi kaj o Lizboni.
Skoraj 400 let je starejša od Rima.
Štiristo let je starejša od Rima?
Pri nas je nekaj antično že, če je iz časov naših dedov.
To mesto pa je tu že dobra tri tisočletja.
- Zelo lepo je. - Ja.
Lizbona stoji ob Atlantiku
in je bila zaradi te lege pomembna za trgovino med Evropo in Afriko.
To je naš glavni trg. V preteklosti je bila tu tržnica.
Ladje so sem vozile blago.
Z njim so trgovali na tem trgu.
Tako je.
Lizbona je svojo zlato dobo doživela v 16. stoletju,
vendar je svoj vpliv ohranila tudi v sodobnih časih.
Med 2. svetovno vojno je imela vzdevek "mesto vohunov".
Tu so pod krinko delovali agenti nacistov in zaveznikov.
Lizbona slovi tudi kot mesto sedmih gričev.
Zdi se mi, da je gričev veliko več kot sedem.
In še vse ulice, po katerih sva peljala...
- ...so tlakovane. - Ja.
Upam, da Bernardo pozna dobrega kiropraktika.
Eugene, na cilju sva.
Moj hotel je na vrhu enega od slavnih gričev. Je nekdanja palača,
katere najslavnejši prebivalec je bil neki vpadljivi plemič.
- Dobrodošli, g. Levy. - Sijajno.
Preveč športno sem oblečen.
Ne vem, kaj naj. Mu dam napitnino ali ga izzovem na dvoboj?
Lepo je.
Notranja oprema hotela Palacio izžareva okus grofa,
ki vsekakor ni bil pristaš minimalizma.
Od stare palače smo želeli ohraniti kar največ.
Upravnica hotela Margarida mi je namenila kraljevski apartma.
V njem se bom pridružil drugim neprecenljivim starinam.
Zelo lepo.
Počutim se enako prijetno kot v trgovini s porcelanom.
Strah me je, da bom kaj razbil.
Vse, kar vidite, je nastalo po naročilu verridskega grofa.
- Verridskega grofa. - Tako je.
Jud sem, zato mi to ne povzroča preglavic.
- Tudi mi pogosto hrkamo. - Ja.
- Zlahka izgovorite. - Le redki jeziki uporabljajo...
- Res je. - Ne?
Vse je naročil on. Štukature na stropu, rezbarije.
Bil je bogat in to je hotel pokazati.
Tako imenitne kopalnice pa še ne!
- Ploščice so čudovite. - Ja.
Pravijo, da je hotel človekov drugi dom.
Če bi jaz imel tak drugi dom,
bi bil presrečen.
Čigav portret je to?
Bila je portugalska kraljica. Poročila se je z angleškim kraljem.
Na Portugalskem smo radi pili čaj.
Ta običaj je v Angliji uvedla ona.
Imeniten podatek.
Lahko rečem, da ste to izvedeli od mene?
- Kar. - Ja. Dobro.
- Lahko povem, da ste me podučili. - Ta bi bila dobra.
Mogoče bi se lahko izdajal za poznavalca čaja.
- Izvolite. Pazite na stopnico. - Mejduš.
Vendar o Lizboni še vedno ne vem skoraj ničesar.
Ni od muh.
Ja. Pogledal sem dol.
Nisem vedel, da sem bil tako blizu roba.
Vrniva se noter.
Vem, da sem najsrečnejši, ko stojim na trdnih tleh.
Vendar Margarida pravi, da bom to pomorsko mesto spoznal le,
če bom odplul po mogočni reki Tajo.
To bom storil v družbi vodnice Luíse.
- Dobro. - Predstavljam vam kapitana Angela.
Zdravo, Angelo.
- Dobrodošli na krovu. Vam je všeč? - Ja.
- Prvič sem na jadrnici. - Ja.
Ne vidim prav velike ekipe.
No, veste... Vašo pomoč potrebujeva.
Naredil bom, kar bom lahko.
Angelo res ne ve, kako malo zmorem.
Mi lahko pomagate sneti vrvi?
- Vrvi naj odstranim. - Vrvi.
Obstaja zanje kakšen poseben navtičen izraz?
- Vrvi. - Razumem.
Dvigniva jadro.
Jadro gor!
Ne, to morava narediti midva.
- Pridite. - Gor naj grem?
- Kdo bo pa krmilil? - Brez skrbi, v redu je.
In zdaj jadramo.
Nekaj plovil nam križa pot.
- Ne skrbite. - Resno?
- Brez skrbi. - Samo ljudje so.
- Prijetna služba, ne? - Ja, če ti ni mar za preživetje.
Po nekem čudežu sem naju varno spravil iz marine.
Poglejte, kako lepo je.
Tako je najlepše odkrivati Lizbono.
Vidite staro mesto, slavne griče in tisti kip.
Imenujemo ga Kristus Kralj.
Ob pogledu nanj seveda pomislite na drugo deželo, kajne?
- Na Brazilijo, bi rekel. - Tako je.
Lizbonski kardinal je v 30. letih 20. stoletja obiskal Rio de Janeiro.
Navdušil ga je kip Kristusa Odrešenika.
Po vrnitvi je želel tu postaviti nekaj podobnega.
Kaj se pne tukaj?
Najprej se je imenoval Salazarjev most. Vas na kaj spominja?
Ja, na sanfranciški most Golden Gate.
Za to obstaja razlog. Lizbona ima s San Franciscom še nekaj skupnega.
Potrese.
Leta 1755 je silovit potres porušil večino mesta. Morali so ga obnoviti.
To. Zapluli bomo pod most.
Ko so projektirali most,
so najeli Američane, da bi bil most varen pred potresi kot tisti v Kaliforniji.
Lizbona je mesto, v katerem vidite koščke vsega sveta.
Mestna veduta je osupljivo mednarodna.
Lizbona je že dolgo stičišče kultur.
Ta spomenik slavi to, česar mnogi ne vedo.
Točno od tod so mornarji zapustili Lizbono...
- Ja. - ...in odšli odkrivat Novi svet.
Portugalci so v 15. in 16. stoletju
odkrili pomorske poti do Indije, Brazilije, Kitajske in Japonske.
Sem so nenadoma začeli prihajati drugačni ljudje in eksotično blago.
Lizbona je postala najbogatejše mesto v Evropi.
Jaz pa mesta še na zemljevidu nisem znal poiskati!
Portugalci radi svet odkrivamo še zdaj.
Radi se odpravljamo na različna doživetja.
Pa vi? Tudi vi radi potujete?
- Veste, Luísa, rojen pustolovec sem. - Odlično.
Raziskovanje sveta imam v genih.
Torej ste kot Portugalci.
V meni je kanček Portugalca.
Lagal sem.
Ampak zdela se je navdušena, da sem pustolovec.
Mogoče sem nekoliko pretiraval. Niti malo nisem pustolovski.
Znam pa igrati.
Za prikrivanje svojih nesposobnosti si zaslužim oskarja.
Moj kapitanski dan je bil naporen.
Toda ljubezni do koktajlov mi ni treba hliniti.
Hotelska specialiteta je navtično obarvana.
O, to naj bi bila barka.
Zdaj vidim. Jadra.
Kako dobro.
Večerno pijačo postrežejo ob glasbeni spremljavi.
Fado je lizbonska različica bluza, če lahko tako rečem.
Tradicionalno je pesem mornarjev, kar sem zdaj po svoje tudi jaz.
Nocoj ga poje velezvezdnik.
Imenujmo ga Bono fada.
Pozdravljeni. Kako ste? Ime mi je Hélder.
- Hélder? - Hélder.
Od kod izvira ta glasba?
Prva je fado pela Maria Severa.
Bila je prostitutka in igrala je kitaro.
- Prostitutka? - Ja.
Zanimiva zgodovina.
Nikoli ne bi mislil, da se je melodije domislila prostitutka.
Podatek bom vzel na up.
Ona gotovo ni ničesar dajala na up.
Sprejemala je zgolj gotovino.
Nekatere note so dolge, razvlečene.
Za fado morate imeti močen glas.
Ste glasbenik?
- No... - Katero glasbilo igrate?
- Povejte. - Slabo igram.
Katero?
- Kitaro. - Tako?
Čez nekaj dni bomo nastopili še v enem klubu fada.
Bi zaigrali z nami?
Zelo prijazen je bil, da me je povabil na oder.
Ampak moja kitarska spremljava bi mu...
Uničil bi mu nastop.
Ne vem, ali bi lahko igral...
- Poskusite. - ...z vami.
Z napačno zaigrano noto si nočem nakopati njegovega besa.
Kitare nisem v roke prijel že leta.
In ne maram se javno poniževati.
Toda morda bi nastop s Hélderjem
bil prav tisto odkrivanje samega sebe, ki ga potrebujem.
Še eden od 220 dni v letu, na katere v Lizboni sije veličastno sonce.
Znano je, da ne maram preizkušati novih stvari.
Pokušati pa tudi ne.
Vendar je mesto priljubljeno med gurmani,
zato bom šel pokušat njegove poslastice.
Najprej pa moram tja.
Najznamenitejše prevozno sredstvo v Lizboni je tramvaj.
Ne razumite me narobe, rad se razgibavam.
A je tu preveč hribčkov.
Tramvaje so navdihnile vzpenjače iz ZDA,
zato so jim sprva pravili "americanos".
V tramvaju še nisem bil.
V Torontu temu rečemo električna cestna železnica.
Vedno imam rad prevoz, ki ne pripravlja presenečenj.
- Težavo imamo. - Težavo?
- Slabo parkiran avto. - Ukrepati moram.
Nekdo je avto parkiral preblizu tirom.
Take nepredvidljive okoliščine nisem pričakoval.
- Kar zapeljite naprej. - Ne, prosim.
Jaz bi samo zapeljal naprej in zmaličil sprednji del avta.
Vi tega ne morete?
- Ne morete zapeljati naprej? - Ne.
- Jaz bi bil kriv. - Ne, on je.
Se to pogosto zgodi?
Ja, pogosto.
Voznika bodo oglobili, avto pa odpeljali, če bo treba.
Vse se dobro izide. To imenujem srečen konec.
Žal si ne utegnem ogledati, kako bodo zadostili pravici.
Kulinarične poslastice bom moral poiskati peš.
Eugene, Luísa sem.
- Pozdravljeni. - Zadolžena sem, da boste zadovoljni.
V prihodnjih urah.
Aha!
Odgovorni za to, kaj bom dal v želodec.
Razumeti morate, zakaj imamo na Portugalskem radi hrano.
Najraje imamo hrano. In šele veliko pozneje sonce.
Mi je povsem jasno.
Pojdiva po živila, ki jih potrebujem za vaše kosilo.
Luísa je kuharska mojstrica. Vodi kuharske tečaje.
To je najboljša tržnica v Lizboni.
Obiščem jo vsak dan. Veste, zakaj?
Deželo in kulturo po mojem spoznate
- s hrano. - Drži.
V Lizboni imamo radi mednarodna živila.
Na Portugalsko smo pripeljali okuse in začimbe z vsega sveta.
Portugalci so prek razvejane trgovske mreže
domov pripeljali živila iz Afrike, Indije in z Daljnega vzhoda.
- O omaki piri-piri sem slišal marsikaj... - Vau.
Menda je ena slastnih portugalskih jedi.
Piri-piri vam bo všeč.
Tukajšnji mornarji so v Mozambiku odkrili močen čili.
Iz njega so ustvarili piri-piri.
To v svahiliju pomeni "paprika, paprika".
Tako oster je, da so izraz ponovili.
- Zelo pekoči se zdijo. - Tu je vse zelo pekoče.
- Pekoče pekoče? - Ja.
Želim si, da bi znal v portugalščini reči:
"Jaz imam raje kečap."
Sledi nekaj, kar imajo domačini še raje kot piri-piri.
Ribe.
Več rib na osebo pojedo le še Japonci in Islandci.
Riba, ki jo bova pripravila midva... Tamle je.
Ojej.
Ribjih tržnic nikoli nisem maral.
Menda tudi ribam niso pri srcu.
Slišim vas.
Nekaj škrta.
Vau.
Zato ne hodim na pomol.
Vem, da me bo pogled tiste ribe spremljal še dolga leta.
Zdaj pa nekaj, na kar sem še manj pripravljen.
Dobrodošli v mojem skromnem domu.
Kuhanje.
Eugene, tu imava sestavine za omako piri-piri.
Tole bom narezal.
- Najprej jo bom prerezal. - Ja.
In potem jo narežete?
- Prej jo olupite. - A? Radi lupite?
- Ja. - V redu.
- Čebulo je treba olupiti. - Pri nas ne.
Rad jem, do priprave hrane mi pa ni.
Med kuhanjem izveste veliko o ljudeh, kajne?
Strah me je nadaljevati.
Na prvem zmenku z mojo ženo sem...
Kuhal sem čaj. Čajno vrečko sem dal v skodelico
in jo z žlico vzel ven.
Vprašala je: "Kaj počneš?"
Rekel sem, da kuham čaj. Ona pa: "Ne boš vrečke najprej namočil?"
Odvrnil sem, da je ne razumem.
Sporekla sva se. Na prvem zmenku.
Ste jo stežka dobili nazaj?
Ne.
Moj značaj jo je očaral.
Res vas je ljubila.
- Sčasoma me je vzljubila. - Kako dolgo sta poročena?
Petinštirideset let.
- Sijajno. - Ja.
Na, mislila sem, da sem najdlje poročena jaz.
- Kako dolgo pa ste? - Osemintrideset let.
- Skoraj toliko kot jaz. - Ja.
- Vodim za sedem let. - Ja. Ločitev se ne splača.
- Ne. - Ne. Nima smisla.
Če se poročiš znova, moraš spoznati kopico novih sorodnikov.
- Točno tako. - Ne?
Vaši ženi moram pisati.
- Ob vas gotovo trpi. - Res je.
Luísa ugotavlja, da bo najboljše,
če bom samo jedel in opazoval.
- Čiliji? - Ja.
Limona.
V popolnem piri-piriju pikantnost čilijev ublaži
pretanjena mešanica limone, česna, čebule in soli.
Končno lahko sodelujem...
- Popolno? - Ja.
In omaka je končana.
Zdaj bom marinirala ribo.
Luísa v duhu portugalskega izročila
ribo podvrže novemu ponižanju.
Riba leži v mleku.
- Kaj je? - Hujši ste od mojih vnukov.
Izbirčna metka sem.
- Zmehčalo bo... - Mleko zmehča ribo?
- Začutili boste. - Aja?
Deluje samozavestno, zato ji zaupam.
Na trnih sem.
Riba, omaka piri-piri. Bodite previdni.
Prav.
O bog. Božansko je.
To je moja najboljša jed na Portugalskem.
Super. Hvala, ker ste mi zaupali.
Pri pripravi se nisem preveč slabo odrezal.
Ni me motilo, da mi Luísa ukazuje.
- Na ribo. - Na ribo.
Lizbona nenavadno vpliva na ljudi.
Podajam se v nova doživetja in nekatera so mi všeč.
Mogoče se navzemam pustolovskega duha tega mesta.
Ampak čaka me zahtevnejši izziv, nastop s Hélderjem.
Se sploh zavedam, v kaj se spuščam?
Kitare že predolgo nisem vzel v roko.
Če me poslušate, boste slišali razglašeno igranje.
Na odru bom precej trzal.
Zaradi mojega igranja lahko vse postane zelo žalostno.
Ampak fado je žalosten, ni tako?
Zato sem vesel, da bom lahko prispeval k hrepenenju
po boljšem glasbeniku.
Ja, ves večer bom moral vaditi.
Z lastnikom hotela Keesom se bom sprehodil po tlakovanih ulicah.
Obljubil mi je, da mi ne bo žal.
Dobro jutro.
- Zelo elegantni ste. To mi je všeč. - Ja?
- Moj sin bi bil nad tako opravo navdušen. - Res?
Nizozemec Kees se je po potovanju po svetu tu ustalil pred 40 leti.
V Lizbono sem prišel živet, ker je eden najlepših krajev na svetu.
O tem je hotel prepričati tudi mene.
Ugotovil je, kako. S slaščicami.
Smem kupiti nekaj vaniljevih tortic?
Vaniljevih tortic? Obožujem jih.
Pastel de natas so nastale zaradi nun,
ki so z beljakom škrobile redovniška oblačila.
Rumenjake so prepustile menihom, ki so jih stepli v kremo.
Bog lonaj, menihi.
Komaj čakam.
Na vsaki ulici vidite veliko ploščic.
O.
V Lizboni oziroma na Portugalskem jim pravijo azulejos.
Poslikanih ploščic so se domislili Mavri.
Azulejo je arabska beseda za "zloščene kamne".
- Jih v Lizboni še izdelujejo? - Vsekakor.
Vse ploščice v našem hotelu so ročno izdelali v istih tovarnah,
ki jih izdelujejo že dolgo.
Začenjam prepoznavati značaj mesta,
ki sem ga prej spregledal.
To je osupljivo.
Eugene, mogoče je čas, da pokusiva pastel de natas.
Človek po mojem okusu.
Na zdravje.
Mejduš.
Tortice so bile nore.
Naravnost božanske.
Vau.
Lizbono se splača obiskati že samo zaradi njih.
Na dušek.
Z veseljem bi se javil za pokuševalca vaniljevih tortic,
vendar ima Kees drugačne načrte.
Priporočil je obisk ene najstarejših tovarn keramičnih ploščic v mestu.
Tu vsak dan oblikujejo, žgejo, glazirajo in poslikajo
do 20.000 ploščic.
Sestal se bom z Diogom,
ki je v svet keramike vnesel sodoben dizajn.
Srečanje dveh prodornih umetnikov pač.
- Diogo. - Diogo.
- Eugene. - Vi ste glavni.
Diogo uporablja modre in bele odtenke zgodovinskih azulejos.
Moji izdelki se zdijo nekoliko tradicionalni.
Ampak niso.
Posvečam se vzorcem in prvinam v njih.
- Aha. - Vzemiva tale vzorec.
Spominja na majhno žival ali lik iz risank.
O, vidim.
Vsako od Diogovih ploščic iz majhne serije prodajo za več sto dolarjev.
Vse so ročno poslikane.
Manuela je mojstrica v poslikavanju ploščic.
Tu dela že 42 let.
Tako dolgo? Noro.
- Sprašuje, ali bi poskusili. Morali bi. - Poslikavati? Kaj pa vem.
Seveda je povsem smiselno,
da dobim proste roke pri uresničevanju njegovih idej.
- Vidite? - Tu bom začel.
- Pa ste. - Aha.
Začel sem dobro.
Samega sebe sem presenetil.
Zelo dobro vam gre.
- Pripravil vam bom izziv. - Ja?
Ta ima bele črte.
Kaj morava narediti, da bova barvala okoli njih?
- To je... - Raje bi...
Poklical bi koga drugega.
- Prav, bom jaz. Takole. - Dobro je.
Moj oče je bil imeniten risar. Risal je karikature.
Imejte mirno roko.
- Pripravljeni? - Kar začnite.
Ampak jaz nisem podedoval njegove žilice.
Škoda. Uničil sem jo.
Kam se je skril ta gen?
- Eugene, sodelovala sva. - Ja.
- Upam, da ste zadovoljni z njo. - Vau.
Zelo nadarjen je.
Nisem se ravno proslavil,
upam pa, da me bo nocojšnje sodelovanje naslikalo v lepši luči.
Se opravičujem.
Ojej.
Ni slabo.
Nekaj ur pozneje. Ljudje že prihajajo.
Prišli so poslušat enega najboljših portugalskih pevcev fada.
Smili se mi.
Po mojem ne ve, kaj si je zakuhal.
In njegovega neverjetno nespretnega kanadskega kitarista.
- Eugene. - Zdravo, Eugene.
- Živjo. - Dobrodošli.
Na srečo so nekateri moji novi portugalski prijatelji...
- Zelo šik ste. - Vau.
...tu, da so mi v oporo.
Imamo zelo posebnega gosta.
Predstavljam vam g. Eugena Levyja.
Samo nekaj preprostih akordov moram odbrenkati,
zahtevnejše dele pa prepustiti profesionalcem.
Sliši se preprosto, ampak prostor je poln oboževalcev fada.
Hvala.
- Ne bom pel. - Prav.
To je moj prvi koncert fada. Upam, da ga ne bom zašuštral.
Gospodje.
Dve, tri, štiri.
Na odru sem imel strašansko tremo.
Ti glasbeniki so sijajni.
Ampak mislim... Mislim, da nisem zašuštral.
Bil sem boljši, kot sem mislil.
To!
Hvala.
Zelo zabavno je.
Ne morem verjeti, da pred nekaj dnevi o tem mestu nisem vedel skoraj nič.
Lizbona je bila zame nepopisan list,
vendar mi je odprla oči.
Prežemata jo raziskovalni in pustolovski duh.
Portugalci so odšli v svet, odkrili nove ter eksotične stvari
in jih vtkali v njeno tkivo.
To človeka navduši.
Ampak pustolovski duh še vedno ni zaživel v meni.
Nimam ga še, vendar se trudim.
To je moja premiera fada.
- Ja. - To!
Mogoče lahko postanem mladi član
kluba svetovnih popotnikov.
Prevedla Polona Mertelj