Jeden významný filozof raz povedal: „Svet je kniha.
A ten, čo necestuje, číta len jednu stranu.“
Musím povedať,
že ja som pár stránok prečítal, a nie som z tej knihy nadšený.
Cestovanie nemám rád z mnohých dôvodov.
Keď je príliš zima,
necítim sa príjemne.
Kúpanie v ľadovej vode, nahí?
- Áno. - To je ale úžasná pozvánka.
Keď je príliš teplo, hádajte čo? Necítim sa príjemne.
Neviem tak rýchlo bežať.
- Ale mám 75 rokov. - Potrebujete pomoc?
Zvládam to.
Možno je načase rozšíriť si obzory.
Och, bože.
Ruku v sloňom zadku som mal prvýkrát.
Výhodou je,
že som ubytovaný v neuveriteľných hoteloch.
No teda. Toto je krásne.
Háčik je v tom, že som súhlasil, že preskúmam aj to, čo je mimo nich.
- Pozor, kam šliapete. - Nehovorte.
- Krásna hora. - To je sopka.
To je sopka?
Svet, ktorému som sa celý život úspešne vyhýbal.
Sadie.
Ó, bože.
Bude mi stačiť, ak prežijem.
Poslednýkrát som vypil päť vodiek s Fínom.
EUGENE LEVY: NEOCHOTNÝ CESTOVATEĽ
Som na najzápadnejšom cípe Európy.
V európskom meste najbližšie k Severnej Amerike,
a aj tak o ňom neviem absolútne nič.
LISABON
Milujem Európu.
Navštívil som Rím, Londýn a Paríž.
O týchto mestách vieme veľa.
A Lisabon ani nenájdem na mape, i keď sa to hanbím priznať.
Počul som, že je to najslnečnejšie hlavné mesto Európy.
Bude toto ten dôvod, prečo sa počet turistov za posledné roky zdvojnásobil?
Počas svojej návštevy sa pokúsim zistiť,
čo vedia oni, a o čom ja nemám ani páru.
To trúbia na mňa?
V Lisabone ma privíta miestny sprievodca a lámač ženských sŕdc Bernardo,
ktorého auto sa hodí ešte viac do starého hollywoodskeho filmu, než jeho fúzy.
- Pre mňa? - Áno, pre vás.
- Poďme. - Poďme.
No dobre, Bernardo, povedzte mi o Lisabone.
Mesto je takmer o 400 rokov staršie než Rím.
O 400 rokov staršie než Rím?
Pre nás je miesto starobylé už vtedy, ak si ho pamätá dedko.
Toto mesto tu stojí viac ako 3-tisíc rokov.
Krása.
Presne tak.
Nachádza sa v ústí Atlantiku
a je tak kľúčovým obchodným prístavom pre Európu a Afriku.
Toto je naše hlavné námestie. V minulosti sa tu obchodovalo.
Takže, lode priplávali a priniesli sem svoj tovar.
Obchodovanie prebiehalo na tomto námestí.
Presne.
Lisabon prežíval zlatú éru v 16. storočí,
no je vplyvným mestom až do dnešných čias.
Počas 2. svetovej vojny ho dokonca nazývali „mesto špiónov“,
pretože tu v utajení pracovali nacistickí aj spojeneckí agenti.
Lisabon je známy aj ako mesto siedmich kopcov.
Podľa mňa ich tu je viac než sedem.
A že každá ulica, kde sme boli, je z mačacích hláv.
Áno.
Dúfajme, že Bernardo pozná dobrého chiropraktika.
Eugene, prichádzame.
Na vrchole jedného zo slávnych kopcov
sa nachádza môj hotel, bývalý palác,
ktorého najslávnejším obyvateľom bol honosný aristokrat.
- Vitajte, pán Levy. - Veľmi pekné.
Podcenil som oblečenie.
Ťažko povedať, či mu dať prepitné, alebo ho vyzvať na súboj.
Nádherné miesto.
Interiér paláca odzrkadľuje vkus grófa,
ktorý sa rozhodne neprikláňal k názoru „menej je viac“.
Chceli sme zachovať čo najviac zo starého paláca.
Hotelová manažérka Margarida ma ubytovala v kráľovskom apartmáne,
kde sa budem cítiť medzi ďalšími neoceniteľnými starožitnosťami ako doma.
Veľmi, veľmi pekné.
Cítim sa tak príjemne ako v sklenárstve
bojím sa, že niečo rozbijem.
Všetko, čo vidíte, bolo vytvorené na požiadavku grófa Verride.
- Gróf Verride. - Verride.
Dokážem to vysloviť, lebo som žid.
- To... je v jazyku časté. - Áno.
- Nevyslovuje sa to ťažko. - Málo jazykov využíva...
- To je pravda. - Však?
Všetko je jeho práca. Štuková omietka na strope, drevo.
Bol bohatý muž a nechcel to skrývať.
Tak toto je definícia slova kúpeľňa.
- Nádherné kachličky. - Áno.
Hovorí sa, že hotel je vaším domov ďaleko od domova.
Ak by som mal takýto domov ďaleko od domova,
bol by som šťastný človek.
A kto je na obraze?
Portugalská kráľovná, ktorá sa vydala za anglického kráľa.
V Portugalsku sme mali čajovú kultúru
a ona bola tá, ktorá priniesla čaj do Anglicka.
To je úžasná informácia.
Mohli by ste ľuďom hovoriť, že ste to počuli odo mňa?
- Áno, v poriadku. - Dobre.
- Poviem, že to mám od vás. - To by bolo skvelé.
Mohol by som sa vydávať za čajového odborníka.
- Až po vás. Pozor pod nohy, prosím. - Och, bože.
Ale stále nič neviem o samotnom Lisabone.
Toto je niečo.
Áno, ja... Pozrel som sa dolu.
- Nevedel som... - Fajn?
...ako blízko sme k okraju.
Vráťme sa dnu.
Viem však, že som najšťastnejší, keď stojím pevne na zemi.
Ale Margarida mi povedala, že toto prímorské mesto naozaj ocením,
ak si zaplachtím po jeho mohutnej rieke Tajo,
takže vyrážam von so sprievodkyňou Luísou.
- Dobre. - Chcela by som vám predstaviť
kapitána Angela.
Zdravím, Angelo.
- Vitajte na palube. Páči sa vám? - Áno.
- Som prvýkrát na plachetnici... - Áno.
...a nevidím veľkú posádku.
Áno, viete, potrebujeme vašu pomoc.
No, urobím, čo budem môcť.
Angelo nemá ani páru o tom, aký som neschopný.
Pomôžete mi odstrániť laná?
- Odstrániť laná. - Laná.
Existuje námornícke slovo pre laná, či sú to len laná?
- Laná. - Chápem, dobre.
Zdvihnime plachtu.
Zdvihnime plachtu!
Nie, musíme to urobiť my.
- Poďte. - Mám ísť hore?
- Áno, nebojte sa o kormidlo. - To nič. Nebojte sa.
A plachtíme.
Niekoľko lodí nám skríži cestu.
- Nebojte. - Nemám sa o nich báť?
- Nie, nebojte sa. - Sú to len ľudia.
Pekná práca, však?
Áno, ak sa nebojíte o svoj, veď viete, život.
Ako zázrakom sa mi podarilo bezpečne vymanévrovať z prístavu.
Pozrite, aké to je teraz pekné.
Odtiaľto najlepšie spoznáte Lisabon.
Vidíte staré mesto, kopce... známe kopce
a vidíte aj túto sochu.
Nazývame ju Kristus Kráľ.
Pripomína vám inú krajinu, však?
- Povedal by som, že Brazíliu. Áno. - Brazíliu. Presne.
Lisabonský kardinál navštívil Rio v 30. rokoch
a ohúrila ho socha Krista Spasiteľa.
Keď sa vrátil, chcel niečo podobné.
Ach, čo je tamto?
Pôvodný názov bol Salazarov most. Pripomína vám niečo?
Áno, no, samozrejme. Most Golden Gate v San Franciscu.
Má to svoj dôvod.
V Lisabone nájdete ešte jednu vec, ktorá je podobná San Franciscu.
Zemetrasenia.
V skutočnosti bola väčšina mesta zničená pri veľkom zemetrasení v roku 1755
a museli ju obnoviť.
Och, áno. Mierime popod most.
Čo sa týka naprojektovania mosta,
najali si Američanov, aby bol odolný voči zemetraseniam,
ako mosty v Kalifornii.
V Lisabone,
v jednom meste, môžete nájsť tak trochu celý svet.
Panoráma Lisabonu je nápadne medzinárodná
a už oddávna sa v nej stretávajú rôzne kultúry.
Mnohí nevedia, čo tento pamätník predstavuje.
Práve odtiaľto sa vydávali námorníci z Lisabonu...
- Áno. - ...objavovať Nový svet.
Počas 15. a 16. storočia
Portugalci objavili námorné cesty do Indie, Brazílie, Číny a Japonska.
A odvtedy sem zrazu začali prichádzať rôzni ľudia a exotické produkty.
A Lisabon sa stal najbohatším mestom Európy.
Mesto, ktoré som nevedel ani nájsť na mape,
tú mapu pomohlo vytvoriť.
Portugalci až do dnešného dňa radi objavujú svet.
Radi cestujeme a tvoríme si zážitky.
Čo vy? Aj vy rád cestujete do...
Ja... Viete,
- dobrodružstvo je moje druhé meno. - Úžasné.
Spoznávať svet
mám v povahe.
Ste ako Portugalec.
Povedal by som, že je vo mne štipka Portugalca.
Klamal som.
Zdalo sa, že je nadšená, že stretla dobrodružného človeka.
Možno som to trochu prehnal.
Vôbec nie som dobrodružný.
Ale som dobrý herec.
Keď dokážete zakryť neschopnosť až do takejto miery, zaslúžite si Oscara.
Po náročnom dni strávenom na mori
nemusím predstierať aspoň svoju lásku ku kokteilom.
A hotelová špecialita má námornú tematiku.
Och, to má byť loď.
Už to chápem. Plachta.
Och, je výborný.
K tomuto drinku podávajú aj hudbu.
Toto je lisabonská odpoveď na blues. Fado.
Tradičná pieseň námorníkov, ktorým som technicky odteraz už aj ja.
Dnes ju spieva superhviezda.
Nazvime ho Bono piesní fado.
Teší ma. Ako sa máte? Som Hélder.
- Hélder? - Hélder.
Odkiaľ pochádza táto hudba?
Prvá fado speváčka bola žena menom Maria Severa.
Bola prostitútka, ktorá hrala na gitaru.
- Prostitútka? - Áno.
Zaujímavá história.
Netipoval by som, že túto melódiu
vymyslela prostitútka.
Ale musíme ju oceniť.
V jej dobe pre ňu boli najcennejšie
asi len mince.
Fado má dlhé, pretrvávajúce tóny.
Musíte mať na to hlas.
Ste hudobník?
- Aby... - Hráte na hudobný nástroj?
- Niektoré... - Veľmi zle.
Na aký?
- Gitaru. - Gitaru?
O pár dní budeme hrať v jednom fado klube.
Neskúsite si s nami zahrať?
Jeho ponuka bola veľmi milá.
No predstava, že ho doprevádzam na gitare...
Pokazil by som mu, viete, jeho kolo.
Neviem, či by som dokázal hrať...
- Skúste to. - ...s vami.
Nechcem ho nahnevať tým, že v nesprávny čas udriem na nesprávnu strunu.
Gitaru som nedržal už roky.
A verte mi, nie som fanúšikom verejného poníženia.
No vystúpenie na javisku
by mohla byť cesta sebapoznania, ktorú potrebujem.
Ďalší z lisabonských nádherných, slnečných 220 dní v roku.
Nie je tajomstvom, že som nervózny z nových vecí
a platí to aj pre môj žalúdok.
No Lisabon je rajom pre milovníkov jedla,
takže mám namierené ochutnať, čo ponúka.
Najskôr sa musím dostať do mesta.
Najikonickejšia forma dopravy v Lisabone je električka.
Nechápte ma zle, nikto nemá rád cvičenie viac než ja.
Ale je tu priveľa kopcov.
Ich vznik inšpirovali lanovky v USA
a pôvodne ich nazývali Americanos.
Električkou idem prvýkrát.
V Toronte máme pozemné vlaky, ale nie električky.
Vždy si radšej vyberiem dopravu, kde nezažijem žiadnu drámu.
- Asi máme problém. - Máme problém?
Zlé parkovanie.
No, toto je... Musím s tým niečo urobiť.
Máme tu zaparkované auto. Je veľmi blízko koľají.
Nečakal som takúto núdzovú situáciu.
- Prejdite cezeň. - Nie, prosím.
Ak by bolo na mne, jednoducho by som cezeň prešiel
a odbil prednú časť auta.
Nesmiete to urobiť?
- Nemôžete ísť cezeň? - Nie.
- Bude to moja chyba. - Je to jeho problém.
Stáva sa to často?
Je to... Áno, často.
Majiteľ auta dostane pokutu, a ak neodíde, odtiahnu ho.
Všetko sa vyrieši. To je pre mňa šťastný koniec.
Žiaľ, nemôžem počkať, kým bude vykonaná spravodlivosť.
Tak sa zdá, že som nútený nájsť kulinárske špeciality pešo.
Eugene, som Luísa.
- Teší ma, Luísa. - Mám vás na starosti
počas nasledujúcich hodín.
Aha!
Máte na starosti to, čo sa mi dostane do žalúdka.
Musíte pochopiť, že v Portugalsku milujeme jedlo.
Najradšej máme jedlo, potom jedlo, potom jedlo a slnko.
Chápem. Úplne chápem.
Poďme kúpiť ingrediencie, ktoré potrebujeme na obed.
Luísa je miestna šéfkuchárka, ktorá vedie kurzy varenia.
Toto je najlepší trh v Lisabone.
Chodím sem každý deň. Viete prečo?
Podľa mňa spoznáte krajinu a kultúru
- prostredníctvom jedla. - Pravda.
A v Lisabone sa zaujímame o medzinárodné jedlo.
Veľmi veľa chutí a korenín sme si k nám priniesli z celého sveta.
Rozsiahla portugalská obchodná sieť
prinášala potraviny z miest ako sú Afrika, India a Ďaleký východ.
- Veľa som počul o piri piri omáčke. - Páni.
Vraj patrí medzi najchutnejšie portugalské jedlá.
Bude vám chutiť.
Námorníci z Portugalska objavili čili papričku v Mozambiku
a vytvorili piri piri.
V svahilčine to znamená „paprika, paprika“.
Je taká štipľavá, až použili to slovo dvakrát.
- Vyzerajú veľmi štipľavo. Štípu? - Sú naozaj štipľavé.
- Akože ští-ští-štípu? - Áno.
Kiežby som vedel, ako sa po portugalsky povie:
„Radšej mám kečup.“
Ďalšia vec na jedálnom lístku je niečo, čo miestni majú radšej než piri piri.
Ryby.
Jedine v Japonsku a na Islande sa ich zje viac na osobu.
My si pripravíme tamtú rybu.
Och, človeče.
Nikdy som nemal rád rybie trhy
a predpokladám, že sa nepáčia ani rybám.
Počujem to.
Niečo praská.
Páni.
Preto ma nikdy neuvidíte na móle.
Viem, že výraz tej ryby budem mať pred očami
ešte mnoho rokov.
Ale teraz nasleduje niečo, na čo som pripravený ešte menej.
Vitajte v mojom skromnom príbytku.
Varenie.
Eugene, máme tu ingrediencie na piri piri omáčku.
Nakrájam ich.
- Najskôr odrežem toto. - Áno.
Nakrájať na kolieska?
- Najskôr ošúpať. - Chcete ju ošúpať?
- Áno. - Och, dobre.
- Cibuľa sa musí ošúpať. - Iná kultúra.
Ja iba rád jem. Nerád varím, chápete?
Pri varení sa u ľuďoch veľa dozviete, no nie?
No, bojím sa, že to bude... že to bude pokračovať ďalej.
Na prvom rande so svojou ženou
som jej varil čaj. Vrecúško som dal do pohára
a vytláčal ho lyžičkou.
Spýtala sa ma, čo robím.
„Pripravujem ti čaj.“
Ona na to: „Ty ho nelúhuješ?“
Ja na to, že neviem, čo to znamená.
Trochu sme sa povadili. To bolo naše prvé rande.
A mali ste problém získať ju späť?
Nie, vôbec.
Ohúrila ju moja osobnosť.
Musela vás milovať.
Ach, nakoniec áno.
Ako dlho ste ženatý?
Už 45 rokov.
- Páni, úžasné. - Áno.
Ja mám vždy pocit, že dlhšie manželstvo než svoje nepoznám.
- A ste vydatá... - 38 rokov.
- 38? - Áno.
- Ste blízko. - Áno.
- Vyhrávam o sedem. - Áno.
Teraz sa už neoplatí rozviesť sa.
- Nie. - Nie. Nemá to zmysel.
Ako hovorieva žena, musel by som sa zoznámiť s kopou nových príbuzných.
- Presne. - Však?
Musím napísať vašej žene,
- som si istá, že s vami trpí. - To áno.
Luísa si uvedomila, že najlepšia vec, ktorú môže spraviť,
je nechať ma jesť a sledovať ju.
- Papričky? - Áno.
Citrón.
V dokonalej piri piri omáčke, je pálivosť zmiernená
jemnou zmesou citróna, cesnaku, cibule a soli.
A keď som sa konečne vzchopil...
- Dokonalé? - Áno.
...dokončili sme omáčku.
Namarinádujem rybu.
Luísa podľa portugalskej tradície
vystavuje ryby ďalšiemu poníženiu.
Ryba namočená v mlieku.
- Čo je? - Ste horší než moje vnúčatá.
Som vyberavý jedák.
- Zjemní... - Zjemní to rybu?
- ...rybu, uvidíte, keď budete jesť. - Áno?
Srší z nej veľká sebaistota, takže som jej veľmi dôveroval.
Som nervózna.
Ryba, piri piri omáčka. Ale buďte opatrný.
Dobre.
Božemôj. Je to neskutočné.
Rozhodne najlepšie jedlo, aké som mal v Portugalsku.
Skvelé. Vďaka, že ste mi verili.
S tým jedlom som si nepočínal až tak zle.
Nevadilo mi, že ma Luísa diriguje.
- Na rybu. - Na rybu.
Lisabon má na ľudí zvláštny vplyv.
Nielenže skúšam nové veci, niektoré sa mi aj páčia.
Možno dobrodružný duch tohto mesta prechádza aj na mňa.
Ale musím sa pripraviť na väčšiu výzvu, Hélderov koncert.
Nie všetko sa mi vracia.
Gitaru som nedržal už pridlho.
Ak sa započúvate, možno si všimnete nejaký falošný tón.
A možno sa budem na pódiu veľmi mračiť.
Viete, celé sa to môže zvrtnúť a byť veľmi smutné kvôli môjmu hraniu.
Ale o tom je fado hudba, no nie? Však?
Takže som rád, že budem môcť prispieť k túžbe
ľudí po lepšom hudobníkovi na pódiu.
Áno, čaká má dlhá noc skúšania.
Dnes ráno ma majiteľ hotela Kees berie na prechádzku po mačacích hlavách
a sľúbil, že bude stáť za to.
Dobré ráno.
- Úžasný štýl, páči sa mi. - Áno?
Môj syn by bol z tohto outfitu
- nadšený. - Áno?
Holanďan Kees sa tu usadil pred vyše 40 rokmi
po tom, čo precestoval svet.
Usadil som sa tu,
pretože Lisabon patrí medzi najkrajšie miesta na svete.
A aby ma o tom presvedčil,
vymyslel niečo, čím si získa moje srdce: sladkým pečivom.
Možno mi dovolíte kúpiť malé pudingové koláčiky.
Pudingové koláčiky?
No teda. Vyzerajú úžasne.
Pastel de natas vďačia za vznik
mníškam, ktoré používali vaječné bielky na škrobenie svojich habitov,
a žĺtky nechali mníchom, ktorí z nich vyšľahali puding.
Boh žehnaj mníchom. Však?
Teším sa.
V každej ulici nájdete veľa kachličiek.
V Lisabone či Portugalsku ich nazývajú azulejos.
Tieto maľované kachličky pochádzajú od Maurov.
Azulejo je arabské slovo, ktoré znamená „leštené kamene“.
- Stále sa vyrábajú v Lisabone? - Samozrejme.
Všetky kachličky v našom hoteli sú ručne vyrobené v továrňach,
ktoré sa tomu venujú už roky.
Začínam spoznávať charakter mesta,
ktorý som si doteraz nevšimol.
Je to fantastické.
Eugene, nastal čas ochutnať pastel de natas.
Toto je môj človek.
- Dobrú chuť. - Dobrú.
Páni.
Koláčiky boli výborné.
Boli neuveriteľne chutné.
Páni.
Už len to je dôvod, prečo navštíviť Lisabon. Koláčiky.
Tak celé.
Dobrovoľne by som sa prihlásil za ochutnávača lisabonských koláčikov,
ale Kees má pre mňa iné plány.
Odporučil mi návštevu jednej z najstarších tovární na výrobu kachličiek v meste.
Tu sa formuje, vypaľuje, glazuje a maľuje
až 20-tisíc kachličiek za deň.
Stretnem sa s Diogom,
ktorý priniesol moderný nádych do sveta keramiky.
Jeden špičkový umelec sa stretne s iným.
- Som Diogo. - Diogo.
- Eugene. - To ste vy.
Diogove kachličky využívajú tradičnú modrú a bielu, aké mali azulejos.
Vtip je v tom, že moje umenie vyzerá tak trochu tradične,
ale vôbec také nie je.
Viac sa sústredím na vzory a elementy vo vzoroch.
- Aha. - Pozrite sa na tento vzor.
Vyzerá ako malá príšerka, či inšpirovaná rozprávkou...
Och, vidím. Vidím to.
Diogove limitované edície sa predávajú po stovkách dolárov za kus.
Sú starostlivo ručne maľované.
Tu je Manuela, odborníčka na maľovanie kachličiek.
Pracuje tu 42 rokov.
Štyridsaťdva? Úžasné.
Pýta sa, či to chcete skúsiť.
- Skúste to. - Maľovať? Ja vám neviem.
Je naozaj rozumné
nechať ma vyšantiť sa na jednom z jeho vzácnych dizajnov.
- Vidíte? - Začnem tu.
- To je ono. - Už to vidím.
Začal som dobre.
Trochu som prekvapil sám seba.
Ide vám to veľmi dobre.
Dám vám úlohu.
Áno?
Tu sú biele čiary.
Čo by sme mali namaľovať okolo nich?
- To je... - Spýtal...
Spýtal by som sa niekoho iného, ale...
- Urobím toto. Pekne tu. - Pekné.
Môj otec bol skvelý umelec. Kreslil karikatúry a tak.
Pevné ruky. Na miesto.
- Môžeme? - Keď poviete.
Nezdedil som po ňom nič.
To je zlé. Zničil som to.
Kam zmizol ten gén?
- Máme spoluprácu. - Dobre.
- Dúfam, že sa vám páči. - Fíha.
Je veľmi talentovaný.
Nezožal som tu veľkú slávu,
no dúfam, že dnešná spolupráca ma vyfarbí v lepšom svetle.
Prepáčte mi to.
No teda.
To nie je zlé.
O niekoľko hodín neskôr sa začali zhromažďovať davy,
aby si pozreli jedného z najlepších fado spevákov z Portugalska.
Je mi ho ľúto.
Neviem, či tuší, do čoho sa zaplietol.
A jeho neuveriteľne strašného gitaristu z Kanady.
- Eugene. - Zdravím, Eugene.
- Zdravím. - Vitajte.
Našťastie ma prišli podporiť moji noví...
- Sekne vám to. - Páni.
...portugalskí priatelia.
Dnes tu máme špeciálneho hosťa.
Chcel by som vám predstaviť pána Eugena Levyho.
Stačí, ak zabrnkám pár jednoduchých akordov
a nechám profesionálov postarať sa o zložitejšie veci.
Znie to jednoducho, pokiaľ sa neocitnete v miestnosti plnej fanúšikov fada.
Ďakujem vám.
- Nebudem spievať. - Dobre.
Toto je môj prvý fado koncert. Dúfam, že ho nepokašlem.
Páni.
Dva, tri, štyri.
Byť na pódiu bolo stresujúce,
lebo vo svojom odbore sú výborní.
Nemyslím, že som to pokašľal.
Išlo mi to lepšie, než som čakal.
Áno! Juchú!
Ďakujem vám.
Je to zábava.
Ťažko uveriť, že pred pár dňami som o tomto meste nevedel takmer nič.
Úprimne poviem, že toto mesto bolo pre mňa nepopísaným listom
a otvorilo mi oči.
Bádanie a dobrodružstvo má Lisabon vo svojej DNA.
Portugalci sa vydali do sveta objavovať niečo nové a exotické
a potom to vplietli do štruktúry tohto mesta.
Je to podnetné.
Stále mám pocit, že bojujem s dobrodružným duchom.
Ešte mi to úplne nejde, ale snažím sa.
Na moju fado premiéru.
- Áno. - Áno!
Myslím, že by som mohol získať post juniorského člena
klubu svetových cestovateľov.
Preklad titulkov: Jessica Mona Youssefová