En stor filosof sa en gang: "Verden er en bok,
og de som ikke reiser, leser bare én side."
Jeg må si at jeg har lest noen sider, og jeg liker ikke boken noe særlig.
Av flere grunner gleder jeg meg ikke til å reise.
Når det er kaldt, er det ukomfortabelt.
Isbading naken?
- Ja. - Det er en fantastisk invitasjon.
Når det er for varmt, vel... Jeg er ukomfortabel.
Jeg kan ikke løpe så fort.
- Men jeg er 75 år. - Trenger du hjelp?
Nei takk.
Og kanskje det er på tide å utvide horisontene mine.
Å, herregud.
Første gangen jeg har hatt neven i en elefantrumpe.
Det positive er at jeg bor på noen fantastiske hoteller.
Du store min. Dette er spektakulært.
Ulempen er at jeg har gått med på å utforske det som er utenfor.
- Forsiktig. - Sier du det?
- Vakkert fjell. - Det er en vulkan.
Er det en vulkan?
En verden jeg har unngått hele livet.
Sadie.
Herregud.
Bare å overleve ville vært fint.
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Jeg er på Europas vestligste tupp.
Den europeiske byen som er nærmest Nord-Amerika,
men en by jeg ikke vet noe som helst om.
Jeg elsker Europa. Jeg har vært i Roma, London og Paris.
Og man vet mye om de byene.
Jeg vet ikke hvor Lisboa er på kartet. Det er nesten flaut å si det.
Men det skal være den europeiske hovedstaden med mest sol.
Kan det være grunnen til at antallet turister har doblet seg de siste årene?
Mens jeg er her, skal jeg prøve å finne ut
hva det er de vet som jeg utvilsomt ikke vet.
Er den til meg?
Jeg blir ønsket velkommen av den lokale guiden og hjerteknuseren Bernardo.
Bilen hans er enda mer som det gamle Hollywood enn barten hans.
- Til meg? - Ja, til deg.
- Vi drar. - Vi drar.
Greit, Bernardo. Fortell meg om Lisboa.
Byen er nesten 400 år eldre enn Roma.
Fire hundre år eldre enn Roma?
Vi kaller et sted eldgammelt hvis bare bestefar husker det.
Dette stedet har vært her i over 3000 år.
- Det er vakkert. - Nettopp.
Lisboa ligger ved munningen til Atlanterhavet
og var en nøkkelhavn for handel mellom Europa og Afrika.
Dette er hovedtorget. Før i tiden ble det drevet handel her.
Så skipene fraktet varene hit, og så ble det drevet handel på det torget.
Nettopp.
Lisboas gullalder var på 1500-tallet,
men har vært en innflytelsesrik by frem til moderne tid.
Under andre verdenskrig fikk den kallenavnet "spionenes by"
da både nazistenes og de alliertes agenter opererte undercover her.
Lisboa er også kjent for å være de sju bakkenes by.
Det virker som om det er langt mer enn sju bakker i denne byen,
- og som om det er brosteiner overalt. - Ja.
Får håpe Bernardo kjenner en god kiropraktor.
Vi er fremme, Eugene.
Hotellet mitt er på en av bakketoppene, og er et tidligere palass.
Den mest kjente beboeren var en prangende aristokrat.
- Velkommen, Mr. Levy. - Du er veldig fin.
Jeg burde kledd meg penere.
Skal jeg gi ham driks eller utfordre ham til en duell?
For et flott sted.
Palacios interiør gjenspeiler smaken til greven,
hvis tilnærming definitivt ikke var at mindre er mer.
Vi ville bevare så mye som mulig av det gamle palasset.
Hotelldirektør Margarida gir meg kongesuiten,
hvor jeg føler meg som hjemme blant de andre uvurderlige antikvitetene.
Veldig vakkert.
Jeg er like komfortabel her som i en porselensbutikk.
Jeg er livredd for å ødelegge noe.
Alt du ser, ble bedt om å bli laget av greven av Verride.
- Greven av Verride. - Verride.
Det er lett for meg. Jeg er jøde,
- så den lyden er veldig vanlig for oss. - Ja.
- Ikke vanskelig å uttale. - Få språk bruker den lyden.
- Det er sant. - Ikke sant?
Alt var hans verk. Stukkaturen i taket, trearbeidet.
Han var en rik mann, og han ønsket å vise det.
Dette må være definisjonen av et bad.
- Flisene er helt nydelige. - Ja.
Det sies at et hotell er ens andre hjem.
Hvis jeg hadde et andre hjem som så slikt ut, hadde jeg vært lykkelig.
Hvem er på veggen?
Hun var en portugisisk dronning som giftet seg med en engelsk konge.
I Portugal hadde vi tekultur,
så det var faktisk hun som brakte teen til England.
Flott informasjon. Kan du fortelle folk at jeg fortalte deg det?
- Det er greit. Ja. - Ok.
- Jeg kan si at du lærte meg det. - Det hadde vært fint.
Jeg kan kanskje utgi meg for å være en teekspert.
- Etter deg. Forsiktig. - Jøye meg.
Men jeg vet fortsatt praktisk talt ingenting om Lisboa.
Det er noe for seg selv. Jeg bare... Jeg så ned.
- Innså ikke hvor nærme kanten jeg var. - Går det bra?
Vi går inn igjen.
Jeg vet at jeg er lykkeligst når jeg kjenner fast grunn under føttene.
Men Margarida sier at for virkelig å sette pris på denne sjøfartsbyen,
må jeg seile opp den mektige Tejo-elven.
Så jeg drar av gårde med reiselederen Luísa.
- Ok. - Dette er kapteinen Angelo.
Hei, Angelo.
- Velkommen om bord. Liker du den? - Ja.
- Det er første gang jeg er på en seilbåt... - Ja.
...og jeg ser ikke et stort mannskap.
Du skjønner, vi trenger din hjelp.
Jeg skal gjøre det jeg kan.
Angelo aner ikke hvor lite jeg er i stand til å gjøre.
Kan du hjelpe meg med å fjerne tauene?
- Fjerne tauene. - Tauene.
Er det et nautisk ord for tau, eller er det bare tau?
- Tau. - Jeg skjønner.
La oss heise seil.
Heis seil!
- Nei. Vi må gjøre det. Bli med meg. - Skal jeg opp?
- Ikke tenk på å styre. - Det går bra.
Nå seiler vi.
Noen båter krysser rett foran oss.
- Ikke tenk på det. - Ikke tenk på dem?
- Nei, ikke tenk på det. - Bare folk.
Det er en fin jobb.
Den hadde vært det hvis jeg ikke var så bekymret for livet mitt.
På mirakuløst vis fikk jeg oss trygt ut av marinaen.
Se så fint det ser ut.
Det beste stedet å oppdage Lisboa. Man kan se gamlebyen, de berømte bakkene,
og man kan se statuen. Vi kaller den "Kong Kristus".
Når man ser på den, tenker man på et annet land, ikke sant?
- Jeg ville sagt Brasil. - Nettopp.
Lisboas kardinal besøkte Rio på 30-tallet,
og han ble imponert over Kristusstatuen.
Da han kom tilbake, ville han lage noe lignende.
Hva er det her borte?
Det første navnet var Salazar-broen. Minner den deg om noe?
Ja, selvfølgelig. Golden Gate Bridge i San Francisco.
Det er en grunn til det. Lisboa har noe annet til felles med San Francisco.
Jordskjelv.
Mesteparten av byen ble tilintetgjort i jordskjelvet i 1755,
og måtte bli gjenoppbygget.
Å ja, vi går under broen.
De ansatte amerikanere til å gjøre broen sikker mot jordskjelv,
som broene i California.
I Lisboa kan man se litt av hele verden i bare én by.
Lisboas silhuett er internasjonal og har lenge vært en global smeltedigel.
Dette er et monument for å feire det mange ikke vet.
Det var akkurat her sjømennene forlot Lisboa...
- Akkurat. - ...for å oppdage den nye verden.
På 1400- og 1500-tallet
fant portugiserne sjøveier til India, Brasil, Kina og Japan.
Og plutselig begynte ulike folk og eksotiske produkter å komme hit.
Og Lisboa ble den rikeste byen i Europa.
Tenk at en by jeg ikke kunne finne på kartet, hjalp til med å tegne det.
Selv til den dag i dag liker portugisere å utforske verden.
Vi liker å reise og oppleve forskjellige ting.
Hva med deg? Liker du også å reise til...
- Eventyr er mellomnavnet mitt, Luísa. - Flott.
Å utforske verden er i min natur.
- Så du er som portugiserne. - Jeg har litt portugisisk i meg.
Jeg løy, men hun virket så glad for å være med en eventyrlysten person.
Jeg kan ha gått litt for langt. Jeg er ikke eventyrlysten i det hele tatt.
Derfor jeg er skuespiller.
Når jeg kan skjule at jeg er så udugelig, burde jeg få en Oscar.
Etter en tung dag som kaptein
trenger jeg ikke å late som at jeg elsker cocktailer.
Hotellets spesialitet har et nautisk tema.
Det skal være en båt.
Nå ser jeg det. Seil.
Den var god.
Kveldens drinker blir servert sammen med musikk.
Dette er Lisboas svar på bluesen, kalt fado.
Tradisjonelt sett er det sjømennenes sang, noe jeg teknisk sett er nå.
I kveld er det en megastjerne som synger den.
Vi kan kalle ham fados Bono.
- Hyggelig å møte deg. Jeg heter Hélder. - Hélder?
Hvor begynte denne musikken?
Den første fadosangeren var en dame. Hun het Maria Severa.
Og hun var en prostituert, og hun pleide å spille gitar.
- En prostituert? - Ja.
Det var en interessant historie.
Jeg ville ikke gjettet at det var en prostituert som lagde melodien.
Men hun skal ha kreditt for det, selv om hun selv neppe godtok kreditt.
Man måtte betale kontant.
Det er noen lange toner. Man må ha litt av en stemme for å synge fado.
Er du musiker?
- Spiller du noen instrumenter? - Dårlig.
Hva spiller du?
- Gitar. - Gitar?
Om noen dager skal vi til en annen fadoklubb.
Du kan jo prøve å spille litt med oss.
Han var veldig vennlig som ba meg om å spille.
Men tanken på å akkompagnere ham på gitar...
Jeg hadde ødelagt settet hans.
- Jeg vet ikke om jeg kan spille med deg. - Bare prøv.
Jeg vil ikke pådra meg hans vrede ved å spille feil tone på feil sted.
Jeg har ikke holdt en gitar på årevis,
og jeg liker ikke offentlig ydmykelse.
Men å stå på scenen med Hélder
kan være akkurat den selvoppdagelsesreisen jeg trenger.
Det er enda en av Lisboas 220 solskinnsdager i året.
Jeg blir engstelig av å prøve noe nytt, og magen min blir enda engsteligere.
Men gourmetene drar hit,
så jeg drar til byen for å smake på lekkerbiskenene.
Men først må jeg komme meg dit.
Lisboas mest ikoniske transportmiddel er trikken.
Ingen er mer glad i trening enn meg, men det er for mange bakker.
De ble inspirert av kabelsporvognene i USA og ble opprinnelig kalt Americanos.
Aldri vært på en trikk.
Vi har sporvogner i Toronto, men ikke trikker.
Jeg foretrekker transportmidler uten drama.
- Jeg tror vi har et problem. - Et problem?
- Dårlig parkert bil. - Jeg må gjøre noe med dette.
Det er en parkert bil her. Den står parkert altfor nærme sporet.
Jeg forventet ikke en krisesituasjon.
- Bare kjør på den. - Nei, vær så snill.
Jeg ville bare ha gitt full pinne og revet av den forreste delen av bilen.
- Kan du ikke bare kjøre på den? - Nei.
- Det blir min skyld. - Det er hans problem.
Skjer det ofte?
Ja, ofte.
Bilen vil få en bot. Hvis den fortsatt er der, blir den tauet.
Alt ordner seg. Det jeg kaller en lykkelig slutt.
Jeg har ikke tid til å se på at rettferdigheten seirer.
Jeg blir visst tvunget til å gå av gårde på leten etter noen kulinariske godbiter.
Eugene, jeg heter Luísa.
- Luísa. Hyggelig å møte deg. - Jeg har ansvaret for din velvære.
Ansvaret for hva som havner i magen min.
Du skal forstå hvorfor vi elsker mat i Portugal.
Nummer én, mat. Nummer to, mat. Nummer tre, mat og sol.
Jeg skjønner det.
La oss kjøpe inn det jeg trenger for å lage lunsj til deg.
Luísa er en lokal kokk som holder matlagingskurs.
Dette er det beste markedet i Lisboa.
Jeg drar hit hver dag. Jeg tror man blir kjent med et land og en kultur
- gjennom maten. - Det er sant.
Og vi bryr oss om internasjonal mat i Lisboa.
Vi har tatt med oss mange smaker og krydder fra rundt om i verden.
Med det store portugisiske handelsnettverket
tok de med seg mat hjem fra Afrika, India og Det fjerne østen.
- Jeg har hørt så mye om at piri-piri-saus... - Jøss.
...skal være en av de mest velsmakende portugisiske rettene.
Du vil elske piri-piri.
Sjømennene herfra oppdaget bird's eye chili i Mosambik
og skapte piri-piri. På swahili betyr det "pepper, pepper".
Så skarp at de gjentok ordet.
- De ser sterke ut. Er de det? - Alt her er sterkt.
- Som i ordentlig sterkt? - Ja.
Skulle ønske jeg kunne si "jeg foretrekker ketchup" på portugisisk.
Det neste på menyen er noe innbyggerne elsker enda mer enn piri-piri.
Fisk.
Bare Japan og Island spiser mer per person.
Vi skal tilberede den fisken.
Oi sann.
Jeg har aldri likt fisketorg, og det samme gjelder nok fiskene.
Jeg kan høre at det knaser.
Jøss.
Det er derfor jeg aldri er på en brygge.
Jeg vet at jeg kommer til å huske blikket til den fisken i årevis.
Nå er det tid for noe jeg er enda mindre forberedt på.
Velkommen til min ringe bolig.
Matlaging.
Eugene, her har vi ingrediensene til piri-piri-sausen.
- Jeg skal skjære opp denne. Først slik. - Ja.
I skiver?
- Først skreller du den, Eugene. - Vil du skrelle den? Ok.
- Man må skrelle løken. - Ulike kulturer.
Jeg liker å spise mat, men ikke å lage den.
Man lærer mye om folk når man lager mat.
Jeg er redd for å fortsette den samtalen.
På min første date med kona mi
lagde jeg te. Jeg la teposen i koppen og klemte den med en skje.
Hun sa: "Hva driver du med?"
Jeg sa: "Jeg lager en kopp te til deg." Hun sa: "Legger du ikke teen i bløt?"
Jeg sa: "Jeg vet ikke hva det betyr." Vi kranglet litt. Det var vår første date.
- Og du slet med å få henne tilbake? - Nei, ikke i det hele tatt.
Hun ble blendet av personligheten min.
- Hun elsket deg virkelig. - Til slutt.
- Hvor lenge har dere vært gift? - Vi har vært gift i 45 år.
- Jøss, det er flott. - Ja.
Jeg tror alltid at jeg har vært gift lengst.
- Og du har vært gift i... - Trettiåtte år. Ja.
- Det er ganske nærme. - Ja.
- Slo deg med sju år. - Ja. Nå nytter det ikke å skille seg.
- Nei. - Nei. Det er ingen vits.
Som kona mi sier: "Man må bli kjent med en ny svigerfamilie."
- Ja. - Ikke sant?
Jeg må skrive en lapp til kona di.
- Jeg er sikker på at hun lider med deg. - Det gjør hun.
Luísa innser at det er best at jeg bare spiser og ser på.
- Chili? - Chili.
Sitron.
I en perfekt piri-piri blir chilien døyvet
av en delikat blanding av sitron, hvitløk, løk og salt.
Og etter at jeg endelig har gjort mitt...
- Perfekt? - Ja.
...er sausen klar.
Jeg skal ha fisken i en marinade.
Luísa følger portugisisk tradisjon
og utsetter fisken for mer ydmykelse.
Fisken i melken...
- Hva? - Du er verre enn barnebarna mine.
Jeg er kresen.
- Det gjør fisken mykere. Bare vent. - Gjør det fisken mykere?
Hun gir deg en trygghetsfølelse, så jeg satte min lit til henne.
Jeg er nervøs.
Fisken, piri-piri-sausen. Men vær forsiktig.
Ok.
Herregud. Dette er utrolig.
Definitivt mitt beste måltid i Portugal.
Flott. Takk for at du stolte på meg.
Jeg syns ikke jeg gjorde det så verst med måltidet.
Jeg hadde ikke noe imot at Luísa sjefet med meg.
- For fisken. - For fisken.
Lisboa har tydeligvis en underlig effekt på folk.
Ikke bare prøver jeg nye ting, men jeg liker også noen av dem.
Kanskje byens eventyrlige ånd smitter over på meg.
Men jeg har en større utfordring å forberede meg på: Hélders spillejobb.
Nå begynner jeg ikke å huske det.
Det er for lenge siden sist jeg har spilt.
Du kan høre en og annen falsk tone hvis du hører på meg.
Så jeg kommer kanskje til å rykke til en del på scenen.
Det kan ende opp med å bli veldig trist på grunn av hvor dårlig jeg spiller.
Men det er det fadomusikk er, ikke sant?
Så jeg er glad jeg kan bidra til at folk lengter etter
en bedre musiker der oppe.
Jeg kan nok ha en lang natt med øving foran meg.
Denne morgenen tar hotelleieren Kees meg med på en gåtur på brosteinene,
og han lovet at det blir verdt det.
God morgen.
- For en stilsans. Jeg elsker det. - Ja?
Sønnen min ville blitt i hundre
- av det antrekket. - Ja?
Nederlenderen Kees flyttet hit for 40 år siden etter å ha reist rundt om i verden.
Jeg flyttet hit fordi Lisboa er et av verdens vakreste steder.
For å overbevise meg om det
har han funnet en vei til hjertet mitt: bakverk.
- Kanskje jeg kan kjøpe noen linser. - Linser?
Du store min. Jeg elsker dem.
Pastél de Natas ble til fordi nonnene brukte eggehvite som stivelse,
og etterlot eggeplommen til munkene, som lagde eggekrem.
Gud velsigne munkene.
Jeg gleder meg.
I alle gatene er det mange fliser.
I Lisboa eller Portugal kalles de azulejos.
De malte flisene stammer fra maurerne.
Azulejo er et arabisk ord som betyr "polerte steiner".
- Blir flisene fortsatt laget i Lisboa? - Absolutt.
Flisene på hotellet vårt ble håndlaget i de samme fabrikkene
som har gjort det i evigheter.
Jeg begynner nå å kunne identifisere en personlighet ved byen
som jeg ikke kunne før.
Dette er fantastisk.
Eugene, kanskje det er på tide at vi prøver våre Pastél de Natas.
En mann etter mitt eget hjerte.
- Skål. - Skål.
Jøye meg.
Linsene var sinnssyke. De var helt utrolig nydelige.
Jøss.
Man burde dra til Lisboa bare for linsene.
Bånnski.
Jeg melder meg gjerne frivillig som Lisboas linsesmaker,
men Kees har andre planer for meg.
Han anbefalte meg å besøke en av byens eldste flisefabrikker.
Her former, brenner, glaserer og maler de
opptil 20 000 per dag.
Jeg skal møte Diogo, som har tatt med moderne design til keramikkens verden.
Én nyskapende kunstner møter en annen.
- Jeg heter Diogo. Eugene. - Diogo. Så det er deg.
Diogos fliser bruker azulejos' historiske blå og hvite farger.
Kunsten min ser litt tradisjonell ut, men det er den på ingen måte.
Jeg fokuserer på mønstrene og elementene i mønstrene.
- Akkurat. - Hvis du ser på mønsteret,
kan det være et lite dyr eller en tegneserieaktig...
Jeg kan se det.
Hver av Diogos sjeldne fliser blir solgt for flere hundre dollar.
De blir omhyggelig malt for hånd.
Manuela er her. Hun er eksperten på å male fliser.
Hun har jobbet her i 42 år.
Førtito? Utrolig.
- Hun spør om du vil prøve. Du burde prøve. - Prøve å male? Jeg vet ikke.
Det gir selvfølgelig mening at jeg prøver å male hans dyrebare design.
- Ser du? - Jeg begynner her.
- Sånn, ja. - Jeg skjønner.
Det begynte bra. Jeg overrasket faktisk meg selv litt.
Du gjør det veldig bra.
- Jeg skal gi deg en utfordring nå. - Ja?
Denne har disse hvite linjene. Hva skal vi gjøre for å male rundt de hvite linjene?
- Det er... - Jeg ville ha funnet en annen, men...
- Jeg skal gjøre dette. Sånn. - Det er bra.
Faren min var en stor kunstner. Han tegnet karikaturer.
Stødige hender.
- Er du klar? - Jeg er klar når du er det.
Jeg arvet ikke noe av det.
Det er ille. Den er ødelagt nå.
Hva skjedde med det genet?
- Vi samarbeidet. Håper du er fornøyd. - Greit. Jøss.
Han er veldig talentfull.
Jeg gjorde det ikke veldig bra her,
men jeg håper kveldens samarbeid vil "male" meg i et heldigere lys.
Beklager det.
Huff.
Ikke verst.
Flere timer senere har folk allerede samlet seg
for å se en av Portugals beste fadosangere...
Jeg syns synd på ham.
Han vet nok ikke hva han har rotet seg inn i.
...og hans utrolig skuffende canadiske gitarist.
- Eugene. - Hallo, Eugene.
- Hei. - Velkommen.
Heldigvis har noen av mine nye portugisiske venner...
- Du er så chic. - Jøss.
...kommet for å støtte meg.
Vi har en spesiell gjest i huset.
La meg få presentere Mr. Eugene Levy.
Jeg må bare spille de enkle akkordene
og la proffene ta seg av det mer fancy.
Det høres lett ut, helt til du legger til et rom fullt av fadofans.
- Takk skal dere ha. Jeg skal ikke synge. - Ok.
Dette er min første fadokonsert. Jeg håper jeg ikke roter det til.
Mine herrer.
To, tre, fire.
Det var nervepirrende å være der oppe, siden de er så gode på det de gjør.
Men jeg tror ikke jeg rotet det til.
Jeg var flinkere enn jeg forventet.
Ja!
Takk.
Det er veldig gøy.
Vanskelig å tro at jeg for noen dager siden visste så lite om denne byen.
Jeg har gått fra å være helt blank om dette stedet.
Det er en tankevekker.
Oppdagelsesreiser og eventyr er i Lisboas DNA.
Portugiserne dro ut i verden, oppdaget nye og eksotiske ting
og gjorde det til en del av byens struktur.
Og det er inspirerende.
Jeg merker fortsatt at jeg kjemper mot den eventyrlystne ånden.
Jeg har den ikke riktig ennå, men jeg prøver.
For min fadopremiere.
- Ja. - Ja!
Og jeg kan vel klassifiseres som et juniormedlem
i globetrotternes klubb.
Tekst: Espen Stokka