Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta,
man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Esu vakariausioje Europos vietoje.
Europos mieste, esančiame arčiausiai Šiaurės Amerikos,
tačiau apie kurį visiškai nieko nežinau.
LISABONA
Man patinka Europa.
Esu buvęs Romoje, Londone, Paryžiuje.
Apie šiuos miestus mes, regis, žinome daug.
Lisabonos net žemėlapyje neparodyčiau. Man net gėda tai sakyti.
Tačiau man sakė, kad tai - pati saulėčiausia sostinė Europoje.
Gal dėl šios priežasties pastaraisiais metais turistų čia padvigubėjo?
Būdamas čia pasistengsiu sužinoti,
ką tokio jie žino, ko, be abejonės, nežinau aš.
Ar čia manęs?
Mane Lisabonoje pasitinka vietos gidas dabita Bernardas.
Jo automobilis senamadiškesnis net už jo ūsus.
- Jūs manęs? - Taip, jūsų.
- Važiuojam. - Važiuojam.
Bernardai, papasakokite man apie Lisaboną.
Ji - beveik 400 metų senesnė už Romą.
400 metų senesnė už Romą?
Mes namą vadiname senoviniu, jei jį pamena senelis.
Šis miestas čia stūkso virš 3 000 metų.
Gana gražu.
Būtent.
Išdygusi šalia Atlanto,
Lisabona tapo svarbiausiu Europos ir Afrikos prekybiniu uostu.
Čia pagrindinė mūsų aikštė. Senovėje čia buvo turgus.
Laivai atplaukdavo, atgabendavo prekes.
Ir toje aikštėje vyko prekyba.
Būtent.
Nors XVI a. laikomas Lisabonos aukso amžiumi,
miestas vis tiek išliko įtakingas iki šių laikų.
II Pasaulinio karo metu šį miestą praminė „šnipų miestu“,
nes čia slaptai veikė ir nacių, ir sąjungininkų agentai.
Lisabona dar vadinama septynių kalvų miestu.
Panašu, kad kalvų čia žymiai daugiau.
Ir visos gatvės, kuriomis važiavome, grįstos akmenimis.
Taip.
Tikėkimės, jog Bernardas pažįsta gerą chiropraktiką.
Atvykome, Judžinai.
Nutūpęs ant vienos tų žymiųjų kalvų,
mano viešbutis - buvę rūmai,
kurio žymiausias gyventojas buvo prabangą mėgęs aristokratas.
- Sveiki, pone Levi. - Kaip malonu.
Jaučiuosi netinkamai apsirengęs.
Imi svarstyti, duoti šiam vyrukui arbatpinigių ar kviesti dvikovon.
Koks gražus pastatas.
Rūmų interjeras atspindi grafo skonį,
kuris tikrai nesivadovavo šūkiu „mažiau yra daugiau“.
Norėjome išsaugoti kuo daugiau originalios rūmų dvasios.
Viešbučio vadovė Margarida paskyrė man karališką liuksą,
kuriame gyvensiu apsuptas neįkainojamo antikvariato.
Labai, labai gražu.
Jaučiuosi taip pat patogiai kaip ir porceliano parduotuvėje,
bijodamas ką nors sudaužyti.
Viskas, ką matote, buvo pagaminta paties grafo Verido užsakymu.
- Grafas Veridas. - Veridas.
Kadangi esu žydas, man lengva
- ištarti šį specifinį „r“ garsą. - Taip.
- Man tai lengva ištarti. - Nedaug kalbų turi tokį „r“.
- Tiesa. - Tiesa?
Viskas gaminta jo užsakymu. Lubų, medžio raižiniai.
Jis buvo turtingas žmogus ir norėjo tai parodyti.
Čia, matyt, pats tikriausias vonios kambarys.
- Nuostabios plytelės. - Taip.
Kaip sako, viešbutis - tavo namai toli nuo namų.
Jei turėčiau tokius pat namus,
žinote, būčiau labai laimingas.
O kieno portretas ant sienos?
Portugalijos karalienės, ištekėjusios už Anglijos karaliaus.
Portugalijoje klestėjo arbatos kultūra,
todėl arbatą į Angliją atvežė ji.
Nieko sau informacija.
Gal galėtumėte sakyti žmonėms, jog tai aš jums apie tai pasakiau?
- Taip. Gerai. - Gerai.
- Sakysiu, kad jūs man tai pasakėte. - Būtų puiku.
Taigi, galėčiau apsimesti arbatos ekspertu.
- Po jūsų. Čia yra laiptelis. - Vajė.
Tačiau vis tiek dar nieko nesužinojau apie Lisaboną.
Nuostabu.
Taip, aš tik pažvelgiau žemyn.
- Nemaniau... - Ar viskas gerai?
...kad aš taip arti krašto.
Eikime į vidų.
O tai, jog man geriausiai stovėt ant tvirtos žemės, žinau puikiai.
Bet, pasak Margaridos, turėčiau įvertinti šį uostamiestį
pasiplaukiojęs didele Tacho upe.
Taigi, tą ir padarysiu su gide Luiza.
- Gerai. - Noriu jus supažindinti
su kapitonu Andželu.
Sveiki, Andželai.
- Sveiki. Jums čia patinka? - Taip.
- Burlaiviu plauksiu pirmą kartą. - Taip.
Bet nematau ekipažo.
Taip, mums prireiks jūsų pagalbos.
Žinote, aš pasistengsiu.
Andželas nenutuokia, kokia menka iš manęs gali būt nauda.
Galite man padėti nuimti virves?
- Nuimt virves. - Virves.
Ar virvėms yra jūrinis terminas ar jos tiesiog virvės?
- Virvės. - Aišku. Gerai.
Dabar iškelsime bures.
Iškelt bures!
Ne. Mes patys turim tai padaryt.
- Eime. - Norite, kad kelčiau burę?
- Paliksime šturvalą. - Nieko tokio, nesijaudinkite.
Štai ir plaukiame.
Tiesiai priešais mus - laivai.
- Nesijaudinkite. - Nesijaudinti dėl jų?
- Ne, nesijaudinkite. - Tai tik žmonės.
Geras darbas, tiesa?
Taip, jei nebūtų baisu dėl gyvybės.
Man kažkaip stebuklingai pavyko išplaukti iš uosto.
Pažiūrėkite, koks grožis.
Iš čia geriausiai žiūrėti į Lisaboną.
Matosi senamiestis, žymiosios kalvos.
Ir statula.
Kristaus Karaliaus.
Į ją pažvelgę prisimename kitą šalį, tiesa?
- Sakyčiau, Braziliją. Taip. - Brazilija. Tiesa.
Žinote, Lisabonos kardinolas lankėsi Rio ketvirtajame dešimtmetyje
ir jam taip patiko Kristaus Atpirkėjo statula,
jog grįžęs jis norėjo mūsų mieste pastatyti panašią.
O kas ten?
Pradžioje šis tiltas vadinosi Salazaro tiltu. Primena jums kažką?
Žinoma, Aukso vartų tiltą San Fransiske.
Tai ne šiaip sau,
nes Lisabona turi dar kai ką bendro su San Fransisku.
Žemės drebėjimus.
Iš tiesų 1755 m. žemės drebėjimas sugriovė didelę miesto dalį.
Ją teko atstatyti.
Taip. Plaukiame po tiltu.
Statydami tiltą,
jie pasamdė amerikiečius, kad jis atlaikytų žemės drebėjimus,
kaip Kalifornijoje.
Žinote, Lisabonoje
galite pamatyti kai ką iš viso pasaulio.
Lisabonos horizontas - stebėtinai tarptautinis,
nes šis miestas jau seniai yra pasaulio katilas.
Šio paminklo prasmės daugelis nežino.
Iš šios Lisabonos vietos išplaukdavo jūreiviai
atrast Naująjį pasaulį.
XV ir XVI amžiais portugalai
atrado jūrinius kelius į Indiją, Braziliją, Kiniją ir Japoniją.
Tada čia ėmė plūsti kitataučiai, egzotinės prekės,
ir Lisabona tapo turtingiausiu Europos miestu.
Tik pamanykite, miestas, kurio negalėjau parodyti žemėlapyje,
iš tiesų kūrė jį.
Žinote, iki šių dienų portugalai mėgsta tyrinėti pasaulį.
Mes mėgstame keliauti, patirti įvairias patirtis.
O jūs? Mėgstate keliauti...
Aš... Žinote,
- nuotykiai - antrasis mano vardas, Luiza. - Puiku.
Pasaulio tyrinėjimas -
mano kraujyje.
Vadinasi, jūs panašus į portugalus.
Galima sakyt, jog manyje gyvena mažas portugalas.
Aš melavau.
Man pasirodė, jog ji džiūgavo, jog su ja - nuotykius mėgstantis žmogus.
Truputį persistengiau.
Aš visai nemėgstu nuotykių.
Aktoriaus įgūdžiai praverčia.
Žinote, jei galiu nuslėpti tokią didelę savo pusę, nusipelniau Oskaro.
Po sunkios dienos laivo kapitono tiltely,
bent jau meilės kokteiliams slėpti neteks.
O firminis viešbučio kokteilis turi jūrinę temą.
Čia - laivas.
Dabar matau. Su bure.
Skanu.
Šio vakaro gėrimai patiekti su muzikos užkandžiu.
Fado - Lisabonos bliuzas.
Tradiciškai, tai buvo jūreivių muzika, o formaliai aš dabar - jūreivis.
Šįvakar ją atlieka megažvaigždė.
Pavadinkime jį fado Bono.
Sveiki. Malonu susipažinti. Aš vardu Helderis.
- Helderis? - Helderis.
Kaip atsirado šis muzikos stilius?
Pirmoji fado atlikėja - moteris. Marija Severa.
Ji buvo prostitutė. Grodavo gitara.
- Prostitutė? - Taip.
Įdomi istorija.
Nebūčiau pagalvojęs, kad prostitutė
sukūrė muzikos stilių.
Bet ji nusipelno pagarbos.
Neabejoju, kad ji jos nebūtų ėmusi tuo metu.
Jai reikėjo grynųjų.
Fado būdingos ilgai trunkančios natos.
Reikia gero balso, kad dainuotum fado.
Jūs - muzikantas?
- Kad... - Ar grojate kokiu instrumentu?
- Truputį... - Vos vos.
Kokiu?
- Gitara. - Gitara?
Po poros dienų mes koncertuosime kitame fado klube.
Kodėl jums nepabandžius pagroti su mumis?
Jis labai maloniai pasiūlė man pagroti.
Bet savo grojimu
aš sugadinčiau jo pasirodymą.
Aš abejoju, ar galėčiau sugroti...
- Pabandykite. - ...su jumis.
Nenorėčiau jo supykdyti, jei netyčia supainiosiu natas.
Gitaros į rankas neėmiau kelerius metus.
Ir patikėkite manimi, susimauti publikos akivaizdoje aš nenoriu.
Bet gal lipdamas ant scenos kartu su Helderiu,
atsidursiu teisingame kelyje savęs atradimo link?
Išaušo dar viena iš 220 žymiųjų saulėtų dienų Lisabonoje.
Ne paslaptis, jog naujovės kelia man didelį nerimą,
ir tai galioja mano skrandžio reikalams.
Bet ši vieta yra gurmanų numylėta,
tad vykstu į centrą ragaut kažko skanaus.
Pirma, dar reikia ten nusigauti.
Tramvajus - Lisabonos transporto ikona.
Dievinu pasivaikščiojimus pėstute, supraskite mane teisingai.
Bet čia per daug kalvų.
Pradžioje juos vadino Americano -
pagal JAV tramvajus.
Nesu važiavęs tramvajumi.
Toronte jie šiek tiek kitokie.
Aš linkęs rinktis transporto priemonę su kuo mažiau dramų.
- Turime bėdą. - Bėdą?
Netinkamai pastatytas automobilis.
Reikia kažką daryti.
Šis automobilis pastatytas per arti bėgių.
Nesitikėjau tokios avarinės situacijos.
- Tiesiog važiuokite. - Ne, prašau.
Aš jo vietoje varyčiau tiesiai,
nuplėšdamas pusę automobilio, suprantat?
Taip negalima?
- Negalite važiuoti? - Ne, negaliu.
- Aš liksiu kaltas. - Bet tai jo problema.
Ar taip dažnai nutinka?
Taip, dažnai.
Tas automobilis gaus baudą, ir jei nepasitrauks, jį nutemps.
Ir viskas susitvarkys. Aš tai vadinu laiminga pabaiga.
Deja, neturiu laiko laukti, kol bus įvykdytas teisingumas.
Taigi, man teks paėjėti pėstute, kad nelikčiau alkanas.
Judžinai, aš Luiza.
- Luiza, malonu susipažinti. - Būsiu atsakinga už jūsų gerbūvį
kelias artimiausias valandas.
Aha!
Atsakinga už tai, kas pateks į mano pilvą.
Pasakysiu, kodėl Portugalijoje mėgstame maistą.
Mes mėgstam tris dalykus - maistą, maistą, maistą ir saulę.
Suprantu. Puikiai suprantu.
Taigi, eime pirkti produktų pietums, kuriuos jums gaminsiu.
Luiza - vietos šefė, vedanti maisto gaminimo kursus.
Taigi, šis turgus - geriausias Lisabonoje.
Ateinu čia kasdien, nes žinote, ką?
Manau, kad šalį ir kultūrą pažinsi
- iš jos maisto. - Tiesa.
O Lisabonoje mėgstame tarptautinę virtuvę.
Portugalijoje prigijo daugybė pasaulio skonių ir prieskonių.
Plataus Portugalijos prekybos tinklo dėka
šis šalis pažino Afrikos, Indijos ir Tolimųjų Rytų maistą.
Daug girdėjau, jog piri piri padažas
vienas puikiausių Portugalijos patiekalų.
Jums patiks piri piri padažas.
Jūreiviai Mozambike aptiko itin aitrų pipirą „Paukščio akis“
ir sukūrė iš jo piri piri.
Suahilių kalba tai - „pipiras, pipiras“.
Toks aitrus, jog įvardijo du kartus.
- Šitie, regis, aitrūs. Tikrai? - Viskas čia labai aitru.
- Ne šiaip aitru, o a-a-itru? - Taip.
Gaila, jog nežinau, kaip portugališkai
„Man labiau patinka kečupas“.
Kitas meniu patiekalas - tai, ką vietiniai mėgsta labiau net už piri piri.
Žuvis.
Tik Japonijoje ir Islandijoje jos suvartojama daugiau.
Žuvis, kurią mes gaminsime - šita.
O, varge.
Šiaip jau, aš nesu žuvies turgų gerbėjas,
kaip, spėju, ir pačios žuvys.
Girdžiu.
Kaulai traška.
Štai todėl prieplaukoje jūs manęs nepamatysite.
Žinau, kad tos žuvies žvilgsnį prisiminsiu
dar ilgus metus.
Bet manęs laukia tai, kam dar mažiau buvau pasirengęs.
Prašom į kuklius mano namus.
Maisto gamyba.
Taigi, Judžinai, čia turime piri piri padažo ingredientus.
Taigi, aš pjaustau svogūną.
- Pirma pjaunu taip. - Taip.
Ir tada gabaliukais?
- Pirma reikia nulupti, Judžinai. - Lupti svogūną?
- Taip. - Gerai.
- Svogūnus lupame. - Skirtingos kultūros.
Man patinka valgyti maistą, o ne jį gaminti, suprantate?
Gaminant maistą geriau pažįsti žmones, tiesa?
Bijau, kad toliau tęsti man nederėtų.
Pirmo pasimatymo su žmona metu
vaišinau ja arbata, įdėjau arbatos pakelį į puodelį
ir šaukšteliu jį spaudžiau.
Ji paklausė: „Ką tu darai?“
Atsakiau: „Darau tau arbatą.“
Ji sako: „Ar pamerkti nebandei?“
Sakau: „Nesuprantu, apie ką kalbi.“
Mes truputį susiginčijome. Toks buvo mūsų pirmasis pasimatymas.
Jums sunku buvo ją susigrąžinti ar ne?
Ne, nesunku.
Ją apakino mano asmenybės grožis.
Ji išties jus pamilo.
Su laiku.
Kiek laiko jūs susituokę?
Mes susituokę jau 45 metus.
- Nieko sau. - Taip.
Aš maniau, kad mano santuoka trunka ilgiausiai.
- Jūs susituokusi... - 38 metus.
- 38? - Taip.
- Beveik tiek pat. - Taip.
- Aš - septyneriais ilgiau. - Taip.
Dabar jau nėra prasmės skirtis.
- Nėra. - Nėra. Jokios prasmės.
Kaip sako mano žmona, tektų vėl pažindintis su naujais uošviais.
- Taip, būtent. - Tiesa?
Žinote, parašysiu laišką jūsų žmonai,
- nes žinau, kad jai su jumis sunku. - Išties.
Luiza suprato, kad mane geriausia užimti
užkandžiais ir stebėjimu.
- Pipirai? - Pipirai.
Citrina.
Tobulas piri piri - kai paprikos aitrumą
švelnina subtilus citrinos, česnako, svogūno ir druskos mišinys.
Ir, galiausiai man bent truputį prisidėjus...
- Tobula? - Tobula.
...padažas paruoštas.
Paruošiu žuviai marinatą.
Ir, pagal portugališkas tradicijas,
Luiza dar šiek tiek pakankina žuvį.
Žuvis mirksta piene.
- Kas? - Jūs - blogesnis už mano anūkus.
Esu išrankus valgytojas.
- Tai suminkštins... - Suminkštins žuvį?
- ...žuvį. Pajausite, kai valgysite. - Tiesa?
Ji skleidė tvirtą pasitikėjimą savimi, todėl aš irgi ja pasitikėjau.
Aš nervinuosi.
Žuvis, piri piri padažas. Bet būkit atsargus.
Gerai.
O Dieve. Tai nepaprasta.
Tikrai skaniausia, ką esu valgęs Portugalijoje.
Puiku. Ačiū, kad pasitikėjote manim.
Nemanau, kad blogai pasirodžiau gamindamas maistą.
Man patiko būti Luizos vadovaujamam.
- Už žuvį. - Už žuvį.
Akivaizdu, kad Lisabona keistai veikia žmones.
Aš ne tik bandau naujus dalykus. Man jie ima patikti.
Gal nuotykių kupina šio miesto dvasia kažkaip mane veikia.
Bet manęs laukia kur kas didesnis iššūkis - Helderio koncertas.
Mano grojimo įgūdžiai nenori grįžti.
Gitarą rankose laikiau per seniai.
Klausydami manęs, galite išgirsti vieną kitą klaidelę.
Taigi, scenoje galiu pasiraukyti.
Žinot, dėl mano grojimo koncertas gali skambėti labai liūdnai.
Bet tai juk ir yra fado esmė, tiesa? Taip?
Todėl džiaugsiuosi galėdamas prisidėti kuriant
geresnio muzikanto ilgėjimosi jausmą.
Taip, manęs, matyt, laukia ilgas repetavimo vakaras.
Šįryt kartu su viešbučio savininku Kysu einu pasivaikščioti akmens gatvėmis,
ir jis pažadėjo man, kad nesigailėsiu to.
Labas rytas.
- Koks puikus stilius. Man patinka. - Taip?
Mano sūnui šis derinys
- nepaprastai patiktų. - Taip?
Olandas Kysas čia apsigyveno prieš 40 metų
po savo kelionių po pasaulį.
Apsigyvenau čia,
nes Lisabona - vienas gražiausių miestų pasaulyje.
Galutinai jis mane įkalbėjo
pasiūlydamas tai, ko mano širdis negali atsisakyti - saldumynų.
Gal leisite man jums nupirkti kelis pyragaičius su kremu.
Pyragaičius su kremu?
Vajė. Labai skaniai atrodo.
Pastel de natas atsirado vienuolių dėka,
kurios kiaušinių baltymais krakmolydavo savo abitus,
o likusius trynius atiduodavo vienuoliams, iš kurių jie plakdavo kremą.
Telaimina Dievas vienuolius. Sutinkate?
Nekantrauju.
Visose gatvėse matysite daugybę dekoratyvių plytelių.
Lisabonoje ar Portugalijoje jos vadinamos azulejos.
Šios plytelės - maurų palikimas.
Azulejo arabiškai - „poliruoti akmenys“.
- Ar tokios ir dabar gaminamos Lisabonoje? - Žinoma.
Pavyzdžiui, mūsų viešbutyje plytelės degtos gamyklose,
egzistavusiose šimtmečius.
Man ima skleistis miesto individualumas,
kurio anksčiau nejutau.
Tai pritrenkia.
Judžinai, manau, metas mums paragauti pastel de natas.
Atspėjote mano mintis.
- Į sveikatą. - Į sveikatą.
Tai bent.
Tie pyragaičiai buvo beprotiškai skanūs.
Nė apsakyt negaliu, kokie skanūs.
Vien dėl tų pyragaičių verta atvykti į Lisaboną.
Iki dugno.
Aš mielai pasisiūlyčiau savanoriu ragauti pyragaičių,
bet Kysas jau veda mane kitur.
Jis pasiūlė man apsilankyti vienoje seniausių miesto plytelių gamyklų.
Čia formuojama, degama, glazūruojama ir išpiešiama
iki 20 000 vnt. per dieną.
Aš susitinku su Dijogu,
kuris į keramikos pasaulį diegia šiuolaikinį dizainą.
Dviejų pažangių menininkų susitikimas.
- Aš Dijogas. - Dijogai.
- Judžinai - Puiku.
Dijogo azulejos - istorinių mėlynos ir baltos spalvų.
Iš pirmo žvilgsnio mano menas atrodo tradicinis.
Jis visai ne tradicinis.
Aš telkiuosi į raštą ir jame esančius elementus.
- Taip. - Pažvelgęs į šį raštą,
pamatysite kokį mažą padarėlį ar kokį animacinį...
Matau. Aš matau.
Už vieną Dijogo riboto leidimo plytelę tenka pakloti šimtus dolerių.
Kiekviena jų kruopščiausiai išpiešiama ranka.
Čia - Manuela. Ji - plytelių raštų ekspertė.
Ji čia dirba 42 metus.
42? Nieko sau.
Ji klausia, ar nenorėtumėte pamėginti?
- Pamėginkite. - Piešti? Aš nežinau.
Logiška įbrukti man į rankas teptuką
ir leisti man makaluoti ant vieno vertingiausių jo darbų.
- Matote? - Pradėsiu čia.
- Štai taip. - Aišku.
Pradžia buvo nebloga.
Net pats mažumėlę nustebau.
Jums labai neblogai sekasi.
O dabar jums bus iššūkis.
Taip?
Matote, čia yra baltos linijos.
Ir kaip mums apipiešti šias baltas linijas?
- Tai... - Aš gal...
Aš pakviesčiau ką nors kitą, bet...
- Aš padarysiu taip. Štai. - Puikiai.
Mano tėtis puikiai piešė. Jis piešdavo karikatūras ir panašiai.
Rankos tvirtai. Nusitaikykite.
- Jūs pasiruošęs? - Pradėkite bet kada.
Aš nieko nepaveldėjau iš jo.
Prastai. Viskas sugadinta.
Kur dingo tas genas?
- Kartu padirbėjome, Judžinai. - Gerai.
Tikiuosi, jums ji patinka.
Jis - labai talentingas vyrukas.
Čia man nepavyko pasimaudyt šlovės spinduliuose,
tačiau tikiuosi, kad šio vakaro bendradarbiavimas man bus sėkmingesnis.
Atleiskite.
O, varge.
Neblogai.
Po kelių valandų žmonės ėmė plūsti
į vieno geriausių Portugalijos fado dainininkų koncertą.
Užjaučiu jį.
Nemanau, kad jis žino, į kokią bėdą jis pateko.
Kaip ir niekuo nestebinantis jo gitaristas iš Kanados.
- Judžinai. - Labas, Judžinai.
- Sveiki. - Sveikas.
Laimei, kai kurie naujieji mano draugai portugalai...
Prašmatniai atrodai.
...atėjo manęs palaikyti.
Šįvakar turime išties ypatingą svečią.
Noriu jums pristatyti poną Judžiną Levį.
Man tereiks sučirpint kelis akordus
ir leisti profesionalams atlikti tai, kas geriausia.
Kol nemačiau salės, pilnos fado gerbėjų, viskas atrodė paprasčiau.
Labai dėkoju.
- Aš nedainuosiu. - Gerai.
Tai pirmas mano fado koncertas. Tikiuosi, nesugadinsiu visko.
Ponai.
Du, trys, keturi.
Aš be galo jaudinausi,
nes jie juk - puikūs profesionalai.
Bet aš nemanau, kad viską sugadinau.
Pasirodžiau net geriau nei tikėjausi.
Taip!
Ačiū.
Labai smagu.
Sunku patikėti, jog prieš kelias dienas apie šį miestą labai mažai žinojau.
Atvirai sakau, jog iš pradžių mano žinios buvo lygios nuliui,
tačiau vėliau šis miestas mane pritrenkė.
Tyrinėjimas ir nuotykiai įaugę į Lisabonos DNR.
Portugalai drąsiai keliavo po pasaulį, atrasdavo kažką naujo ir egzotiško,
ir, grįžę, įaudė tai į šio miesto audeklą.
Ir tai įkvepia.
Nuotykių dvasia vis dar sunkiai bunda manyje, suprantat?
Žinau, kad jos turiu mažai, bet aš stengiuosi.
Už mano fado premjerą.
- Taip. - Taip!
Manau, galėčiau pelnyti jaunesniojo nario vardą
pasaulio keliautojų klube.
Išvertė Egidija Namavičė