Dižens filozofs reiz teicis: "Pasaule ir grāmata,
un tie, kuri neceļo, izlasa tikai vienu lappusi."
Nu, man jāsaka,
esmu izlasījis dažas lapas, bet mani šī grāmata nesajūsmina.
Es nealkstu ceļot vairāku iemeslu dēļ.
Kad ir pārāk auksts,
es nejūtos ērti.
Peldēt ledainā ūdenī kailam?
- Jā. - Nu, satriecošs uzaicinājums.
Kad ir pārāk karsts - uzminiet nu! Es nejūtos ērti.
Es nevaru tik ātri paskriet.
- Bet man ir 75 gadi. - Palīdzēt?
Nē, tikšu galā.
Un varbūt laiks paplašināt manu horizontu.
Ak dievs.
Pirmo reizi iebāzu roku ziloņa dupsī.
No pozitīvās puses -
es palieku vienreizīgās viesnīcās.
Ak vai. Iespaidīgi.
Āķis tāds, ka esmu piekritis izpētīt arī to, kas atrodas laukā.
- Skatieties zem kājām. - Nudien.
- Skaists kalns. - Tas ir vulkāns.
Tas ir vulkāns?
Pasaulē, no kuras visu mūžu esmu izvairījies.
Prr, Seidij.
Ak dievs. Ak dievs. Ak dievs.
Būtu lieliski kaut vai izdzīvot.
Pēdējā reize, kad ar kādu somu izdzeru piecas vodkas glāzītes.
Esmu Eiropas vistālākajā Rietumu punktā.
Eiropas pilsēta, kura ir vistuvāk Ziemeļamerikai,
taču par šo pilsētu es nezinu pilnīgi neko.
LISABONA
Man patīk Eiropa.
Esmu bijis Romā, Londonā un Parīzē.
Par tām pilsētām zināms daudz.
Es pat nespēju Lisabonu parādīt kartē. Gandrīz vai kauns to teikt.
Bet man stāstīja, tā esot Eiropas saulainākā galvaspilsēta.
Vai šī iemesla dēļ pēdējo gadu laikā tūristu skaits divkāršojies?
Kamēr esmu te, mēģināšu noskaidrot,
ko viņi zina tādu, ko es pilnīgi noteikti nezinu.
Vai taurēja man?
Lisabonā mani sagaida vietējais gids un siržu lauzējs Bernardu.
Viņa mašīna atgādina par Holivudas senajiem laikiem pat vairāk nekā ūsas.
- Man? - Jā, jums.
- Braucam. - Braucam.
Labi, Bernardu. Pastāstiet man par Lisabonu.
Nu, tā ir gandrīz 400 gadus senāka nekā Roma.
400 gadus senāka nekā Roma?
Mums senas ir tās vietas, kuras atceras tikai vectēvs.
Šī vieta te bijusi vairāk nekā 3000 gadus.
Visai skaisti.
Tieši tā.
Tā atrodas pie upes grīvas.
Lisabona bija galvenā osta Eiropas un Āfrikas tirdzniecībā.
Tā, šis ir mūsu galvenais laukums. Senāk te notika tirdzniecība.
Te piebrauca kuģi, atveda savas preces.
Tajā laukumā notika tirgošanās.
Tieši tā.
Lai gan Lisabonas zelta laikmets bija 16. gadsimtā,
tā neuzkrītoši bijusi ietekmīga pilsēta līdz pat mūsdienām.
Īstenībā Otrā pasaules kara laikā tā tika iesaukta par "spiegu pilsētu",
kad te slepeni darbojās gan nacistu, gan sabiedroto aģenti.
Turklāt Lisabonu pazīst kā septiņu pakalnu pilsētu.
Izskatās, ka šajā pilsētā ir daudz vairāk par septiņiem pakalniem.
Un šķiet, ka uz visām ielām ir bruģis.
Jā.
Cerēsim, ka Bernardu pazīst kādu labu osteopātu.
Tā, Jūdžīn, esam klāt.
Pašā augšā vienam no šiem pakalniem
atrodas mana viesnīca - bijusī pils,
kuras slavenākais iemītnieks bijis kāds šiks aristokrāts.
- Laipni lūdzu, Levija kungs. - Ļoti, ļoti jauki.
Neesmu gana smalki ģērbies.
Nez - dot viņam dzeramnaudu vai izaicināt uz dueli.
Cik burvīga vieta.
Pils interjers atspoguļo grāfa gaumi,
kura pieeja pilnīgi noteikti nav bijusi - mazāk ir vairāk.
Mēs vēlējāmies saglabāt, cik vien varējām, no vecās pils.
Viesnīcas menedžere Margarida mani izmitina karaliskajos apartamentos,
kur jutīšos kā mājās citu vērtīgu senlietu ielokā.
Ļoti, ļoti skaisti.
Te es jūtos tikpat omulīgi kā porcelāna veikalā,
pārbijies, ka kaut ko saplēsīšu.
Visu te redzamo pasūtīja Verrides grāfs.
- Verrides grāfs. - Verrides.
Man ir viegli, esmu ebrejs,
- un... ir zināma skaņa. - Tā... Jā.
- Nav grūti izrunāt. - Maz valodu izmanto...
- Taisnība. - Vai ne?
Viss ir viņa darbs. Ģipša apmetums griestiem, kokgriezumi.
Viņš bija bagāts vīrs un gribēja to izrādīt.
Šādai ir jābūt īstai vannasistabai.
- Flīzes ir vienkārši neticami skaistas. - Jā.
Viesnīca esot mājas ārpus mājām.
Ja man būtu šādas mājas ārpus mājām,
zin, es būtu viens laimīgs zellis.
Un kas ir pie sienas?
Viņa bija Portugāles karaliene, kura apprecēja Anglijas karali.
Un mums Portugālē bija tējas kultūra,
tā ka īstenībā viņa aizveda tēju uz Angliju.
Tā tik ir lieliska informācija.
Varat stāstīt cilvēkiem, ka dzirdējāt to no manis?
- Labi. Jā. - Jā. Labi.
- Varu viņiem teikt, ka jūs pastāstījāt. - Tas būtu vareni.
Tā, es varētu uzdoties par tējas ekspertu.
- Lūdzu. Uzmanīgi, pakāpiens. - Ak vai.
Bet par pašu Lisabonu es aizvien nezinu teju neko.
Tas tik ir kaut kas.
Jā, es tikai... es paskatījos lejup.
- Nenojautu, cik tuvu esmu malai. - Viss labi?
Ejam atpakaļ iekšā.
Vienu es zinu: vislaimīgākais esmu ar abām kājām uz zemes.
Bet Margarida saka: lai īsti novērtētu šo jūrniecības pilsētu,
ir jāburā pa Težu upi.
Tāpēc dodos izbraukumā ar gidi Luizu.
- Labi. - Es gribētu jūs iepazīstināt -
kapteinis Anželu.
Sveiki, Anželu.
- Laipni lūdzu uz klāja. Patīk? - Jā.
- Esmu burulaivā pirmo reizi... - Jā.
...un es neredzu īpaši lielu apkalpi.
Jā, ziniet, mums vajadzēs jūsu palīdzību.
Nu, ziniet, darīšu, ko varu.
Anželu nenojauš, cik maz es ko spēju.
Palīdzēsiet man noņemt virves?
- Noņemt virves. - Virves.
Vai virvēm ir kāds kuģniecības termins, vai arī tās ir virves?
- Virves. - Skaidrs. Labi.
Uzvelkam buru?
Uzvilkt buru!
Nē, nē. Mums tas jāizdara.
- Nāciet līdzi. - Gribat, lai palīdzu?
- Jā, neuztraucieties par stūrēšanu. - Viss labi. Neuztraucieties.
Un nu mēs burājam.
Tieši priekšā ceļu šķērso laivas.
- Neuztraucieties. - Neuztraukties par tām?
- Nē, neuztraucieties. - Tikai cilvēki.
Jauks darbs, vai ne?
Jā, ja nebūtu tā jāuztraucas, zin, par savu dzīvību.
Brīnumainā veidā man izdevās mūs droši izstūrēt laukā no ostas.
Skat, cik tagad izskatās skaisti.
Šī ir labākā vieta, no kuras izpētīt Lisabonu.
Var redzēt vecpilsētu, slavenos pakalnus,
un var redzēt statuju.
Mēs to saucam par Karali Kristu.
Protams, uz to skatoties, nāk prātā kāda cita valsts, vai ne?
- Es teiktu, Brazīlija. Jā. - Brazīlija. Tieši tā.
Ziniet, Lisabonas kardināls 30. gados apmeklēja Rio,
un viņš bija sajūsmā par Kristus Pestītāja statuju.
Un, kad viņš atgriezās, viņš gribēja radīt ko līdzīgu.
Un kas ir tas tur?
Pirmais nosaukums bija Salazara tilts. Atgādina jums kaut ko?
Jā, tie... Nu protams, Zelta vārtu tiltu Sanfrancisko.
Un tam ir iemesls, zin,
jo Lisabonā ir vēl kaut kas līdzīgs Sanfrancisko.
Zemestrīces.
Īstenībā 1755. gada zemestrīcē gandrīz visa pilsēta tika nopostīta.
Bija jābūvē no jauna.
O jā. Mēs burājam zem tilta.
Kad bija jāprojektē tilts,
viņi nolīga amerikāņus, lai tas būtu zemestrīču izturīgs,
kā Kalifornijas tilti.
Ziniet, Lisabonā vienā pilsētā var redzēt nedaudz no visas pasaules.
Lisabonas apvārsnis ir pārsteidzoši starptautisks,
šī vieta izsenis bijusi kultūru tīģelis.
Šis ir piemineklis par godu faktam, kuru daudzi nezina.
Tieši no šejienes jūrnieki no Lisabonas devās...
- Jā. - ...atklāt Jauno pasauli.
15. un 16. gadsimtā
portugāļi atklāja jūras ceļus uz Indiju, Brazīliju, Ķīnu un Japānu.
Un pēkšņi te sāka nonākt visi dažādie cilvēki, eksotiskas preces.
Un Lisabona kļuva par Eiropas bagātāko pilsētu.
Padomā tik: pilsēta, kuru nevaru parādīt kartē,
patiesībā palīdzējusi to uzzīmēt.
Ziniet, pat mūsdienās portugāļiem patīk pētīt pasauli.
Mums patīk braukt un gūt dažādas pieredzes.
Kā ar jums? Vai jums arī patīk ceļot uz...
Man... Ziniet,
- piedzīvojumi man ir asinīs, Luiza. - Lieliski.
Zin, izpētīt pasauli -
tas ir manā dabā.
Tad jūs esat kā portugāļi.
Var teikt, ka manī mīt mazs portugālis.
Es meloju.
Šķita, ka viņa ir tik priecīga būt kopā ar piedzīvojumu kāru cilvēku.
Laikam nedaudz pāršāvu pār strīpu.
It nemaz neesmu piedzīvojumu kārs.
Tur palīdz aktiermāksla.
Zin, ja tādā mērā protu noslēpt nemākulību, dodiet man "Oskaru".
Pēc smagas dienas kuģa kapteiņa lomā
viens man nav jātēlo - tas, ka man garšo kokteiļi.
Un viesnīcas īpašajam kokteilim ir kuģniecības tēma.
O, tā ir domāta laiviņa.
Nu es to redzu. Buras.
O, tas ir labs.
Vakara dzērieni tiek pasniegti kopā ar mūziku.
Šī ir Lisabonas variācija par blūzu - to sauc fadu.
Tradicionāli to dziedāja jūrnieki, kas būtībā tagad esmu arī es.
Šovakar to dzied liela zvaigzne.
Sauksim viņu par fadu Bono.
Priecājos iepazīties. Kā klājas? Mani sauc Elders.
- Elders? - Elders.
Kā radusies šī mūzika?
Pirmā fadu dziedātāja bija sieviete. Viņu sauca Marija Severa.
Un viņa bija prostitūta, un viņa spēlēja ģitāru.
- Prostitūta? - Jā.
Tas bija interesants stāsts.
Es nebūtu iedomājies, ka tā bija prostitūta,
kura izdomāja šo skanējumu.
Bet visu cieņu.
Noteikti savā laikā viņa to nesaņēma.
Tikai naudu.
Tās ir garas, izstieptas notis.
Vai, vajag varenu balsi, lai dziedātu fadu.
Esat mūziķis?
- Lai... - Spēlējat kādu instrumentu?
- Kādu... - O, slikti.
Kuru?
- Ģitāru. - Ģitāru?
Pēc pāris dienām mēs uzstāsimies citā fadu klubā.
Varbūt pamēģiniet nedaudz uzspēlēt kopā ar mums?
Viņš bija ļoti laipns, uzaicinot mani uzstāties.
Bet doma, ka pavadīšu viņu uz ģitāras...
Zin, es izjauktu viņa priekšnesumu.
Es nezinu, vai spēšu spēlēt...
- Nu pamēģiniet. - ...kopā ar jums.
Negribu sajust viņa dusmas, kad nevietā nospēlēšu nepareizu noti.
Neesmu gadiem ņēmis rokās ģitāru.
Un ticiet man, nealkstu pēc publiska pazemojuma.
Bet varbūt pievienošanās Elderam uz skatuves
varētu būt man nepieciešamais pašatklāsmes ceļojums.
Ir kārtējā no Lisabonas 220 ikgadējām spoži saulainajām dienām.
Nav noslēpums, ka jaunu lietu mēģināšana man rada trauksmi.
Un par manu vēderu to var teikt vēl vairāk.
Bet šī vieta ir gardēžu epicentrs,
tāpēc dodos pilsētā nogaršot tās gardumus.
Vispirms man tur jānonāk.
Tramvajs ir Lisabonas ikoniskākais transporta veids.
Man patīk sportot kā nevienam, nepārprotiet mani.
Bet par daudz pakalnu.
Iespaidojoties no trošu tramvajiem ASV,
tos sākotnēji saukāja par Americanos.
Nekad neesmu braucis tramvajā.
Toronto mums ir kas līdzīgs, bet mēs tos nesaucam par tramvajiem.
Es vienmēr izvēlos ne tik dramatiskus transporta līdzekļus.
- Šķiet, mums ir problēma. - Mums ir problēma?
Slikti novietota mašīna.
Nu tas... Man tur kaut kas jādara.
Te ir novietota mašīna. Tā ir nolikta pārāk tuvu sliedēm.
Zin, es negaidīju tādu ārkārtas situāciju.
- Brauciet cauri. - Nē, nē, nē, lūdzu.
Es viņa vietā vienkārši izdrāztos cauri,
nosistu tās mašīnas priekšu, zin?
Jūs to nevarat?
- Nevarat braukt cauri? - Nē, nevaru.
- Tā būs mana vaina. - Bet tā ir viņa problēma.
Tā bieži notiek?
Tas ir... Jā, bieži, bieži.
Tā mašīna dabūs sodu. Un, ja vēl būs te, to aizvilks.
Viss atrisinās. Tās es saucu par laimīgām beigām.
Diemžēl man nav laika gaidīt, kā tiek piemērots sods.
Izskatās, ka esmu spiests kājām doties kulinārās baudas meklējumos.
Jūdžīn, es esmu Luiza.
- Luiza, priecājos iepazīties. - Esmu atbildīga par jūsu labklājību
dažās nākamajās stundās.
Atbildīga par to, kas nonāk manā puncī.
Un es gribu, lai saprotat, kāpēc mēs Portugālē mīlam ēdienu.
Pirmajā vietā mums ir ēdiens, otrajā arī, trešajā arī ēdiens un saule.
Saprotu. Pilnībā saprotu.
Nopirksim lietas, ko vajadzēs, lai es jums pagatavotu pusdienas.
Luiza ir vietēja šefpavāre, kas vada pavārklases.
Tā, šis tiešām ir Lisabonas labākais tirgus.
Es šurp nāku katru dienu, jo - vai zināt?
Es domāju, ka valsti un kultūru var iepazīt
- caur ēdienu. - Taisnība.
Un mums Lisabonā patīk ārzemju ēdiens.
Mēs Portugālē pieņēmām daudz garšu un garšvielu no visas pasaules.
Plašais portugāļu tirdzniecības tīkls
atveda šurp ēdienus no tādām vietām kā Āfrika, Indija un Tālie Austrumi.
Esmu daudz dzirdējis par piri piri mērci
kā vienu no portugāļu dižajiem, garšīgajiem ēdieniem.
Jums garšos piri piri mērce.
Šejienes jūrnieki Mozambikā atklāja spēcīgos putnacs čili
un radīja piri piri.
Svahili valodā tas nozīmē "pipars, pipars".
Tas ir tik ass, ka vārdu atkārtoja.
- Tie izskatās ļoti pikanti. Ir ass? - Viss ir ļoti ass.
- Tik ass? Asssssssssss? - Jā, jā.
Es gan gribētu zināt, kā portugāliski ir "man vairāk garšo kečups".
Nākamais ir kas tāds, ko vietējie iecienījuši pat vairāk nekā piri piri.
Zivs.
Tikai Japānā un Islandē cilvēki vidēji apēd vairāk zivju.
Tā, mēs gatavosim to zivi.
Ak vai.
Tā, man nekad nav patikuši zivju tirgi,
un nevaru arī iedomāties, ka tie patiktu zivīm.
Es to dzirdu.
Kaut kas kraukšķ.
Tāpēc nekad mani nesastapsiet uz muliņa.
Zinu, ka turpmākos gadus man rādīsies tās zivs skatiens.
Bet nu kas tāds, kam esmu vēl mazāk sagatavots.
Laipni lūdzu manā pieticīgajā namā.
Ēst gatavošana.
Tā, Jūdžīn, mums te ir sastāvdaļas piri piri mērcei.
Tā, es sagriezīšu šo.
- Vispirms nogriezīšu tā. - Jā.
Šķēlītēs?
- Vispirms jānomizo, Jūdžīn. - O, jums patīk nomizot?
- Jā. - O, labi.
- Sīpoli ir jāmizo. - Nu, dažādas kultūras.
Man patīk visu ko ēst. Man īsti nepatīk to gatavot, zin?
Gatavojot ēst, var daudz uzzināt par cilvēkiem, vai ne?
Nu, man bail, ka daudz tālāk nemaz netikšu.
Pirmajā randiņā ar manu sievu
es gatavoju tēju, un es ieliku tējas maisiņu krūzē
un nospiedu ar karoti.
Viņa teica: "Ko tu dari?"
Es: "Gatavoju tev tēju."
Viņa teica: "Nu, tu neļauj tējai ievilkties?"
Es: "Es nezinu, ko tas nozīmē."
Mums bija mazs strīds. Tas bija mūsu pirmais randiņš.
Un jums bija grūtības viņu dabūt atpakaļ?
Nē, man nebija grūtību.
Viņu bija apbūrusi mana personība.
Viņa jūs tiešām mīlēja.
Galu galā.
Cik ilgi esat precējušies?
Esam precējušies 45 gadus.
- Oho, tas ir lieliski. - Jā.
Un es vienmēr domāju, ka man ir ilgākā laulība, ko zinu.
- Esat precējusies... - 38 gadus.
- 38? - Jā.
- Nu, ļoti tuvu. - Jā.
- Pārspēju par septiņiem. - Jā.
Nu nav jēgas šķirties.
- Nē. - Nē. Nav nozīmes.
Kā saka mana sieva, būtu jāiepazīst vesels radu bars.
- Jā, tieši tā. - Vai ne?
Ziniet, man jāuzraksta vēstulīte jūsu sievai,
- jo esmu droša - viņa cieš kopā ar jums. - Tā ir.
Luiza atskārš, ka vislabākais, ko dot man darīt -
vienkārši našķoties un skatīties.
- Pipari? - Pipari.
Citrons.
Izcilā piri piri mērcē čili asumu mazina
ar maigu citrona, ķiploka, sīpola un sāls maisījumu.
Un, kad beidzot pieliku roku...
- Lieliski? - Lieliski.
...mērce bija gatava.
Ielikšu zivi marinādē.
Un, sekojot portugāļu tradīcijai,
Luiza pakļauj zivi tālākiem pazemojumiem.
Zivs mērcējas tajā pienā.
- Ko? - Jūs esat trakāks par maniem mazbērniem.
Esmu izvēlīgs ēdējs.
- Tas mīkstinās... - Tas mīkstina zivi?
- ...zivi. Kad ēdīsiet, redzēsiet. - Jā?
Viņa iedveš pamatīgu uzticību, tāpēc es ļoti paļāvos uz viņu.
Es uztraucos.
Zivs, piri piri mērce. Bet esiet uzmanīgs.
Labi.
Ak dievs. Tas ir neticami.
Noteikti mana labākā maltīte Portugālē.
Lieliski. Paldies, ka uzticējāties man.
Man nešķita, ka gatavošana man padevās pārāk slikti.
Man nebija iebildumu, ka Luiza mani izkomandē.
- Par zivi. - Par zivi.
Lisabona acīmredzami dīvaini ietekmē cilvēkus.
Es ne tikai izmēģinu jaunas lietas, man dažas tās patīk.
Varbūt man sāk pielipt šīs pilsētas piedzīvojumu kāres gars.
Bet man jāgatavojas lielākam izaicinājumam - Eldera koncertam.
Nu galīgi nespēju atcerēties.
Neesmu ģitāru ņēmis rokās ļoti sen.
Klausoties manī, jūs varētu dzirdēt dažas šķības notis.
Tāpēc es varbūt uz skatuves daudz viebšos.
Zin, tas viss manas spēles dēļ varētu izvērsties ļoti bēdīgi.
Bet tāda jau ir fadu mūzika, ne? Vai ne?
Tāpēc man ir prieks, ka varēšu dot savu artavu ilgām
pēc labāka mūziķa blakus tam vīram.
Jā, man varētu būt priekšā gara nakts vingrinoties.
Šorīt viesnīcas īpašnieks Kēss vedīs mani pastaigā pa bruģi,
un viņš apsolījis, ka tas būs tā vērts.
Labrīt.
- Smalka stila izjūta. Man patīk. - Jā?
- Mans dēls būtu sajūsmā par šo tērpu. - Jā?
Nīderlandietis Kēss te apmetās pirms vairāk nekā 40 gadiem
pēc pasaules apceļošanas.
Pārvācos šurp dzīvot,
jo Lisabona ir viena no pasaules skaistākajām vietām.
Un, mēģinot mani par to pārliecināt,
viņš izdomājis, kā tikt klāt manai sirdij, - smalkmaizītes.
Varbūt ļausiet man nopirkt dažas nelielas olu krēma tartes.
Olu krēma tartes?
Vai, vai, vai. Dievinu tās.
Pastel de nata radās,
pateicoties mūķenēm, kuras ar olu baltumiem stērķelēja tērpus.
Pāri palikušo dzeltenumu atdeva mūkiem, ko sakult krēmā.
Dievs, svētī mūkus. Ko teiksiet?
Nespēju sagaidīt.
Pilnīgi visās ielās var redzēt daudz flīžu.
Lisabonā un Portugālē tās sauc azuležu.
Šīs apgleznotās flīzes savulaik ieviesa mauri.
"Alzillīdž" ir arābu vārds, kas nozīmē "nopulēts akmens".
- Lisabonā aizvien izgatavo šādas flīzes? - Protams.
Piemēram, mūsu viesnīcas flīzes darinājušas tās pašas darbnīcas,
kas to darījušas laiku laikos.
Es sāku apjaust šīs pilsētas personību,
ko pirms tam nespēju.
Tas ir satriecoši.
Jūdžīn, varbūt laiks nogaršot pastel de nata.
Jūs runājat manā valodā.
- Prozit. - Prozit.
Ak vai.
Tās tartes bija vienreizīgas.
Tās bija tik neticami gardas.
Oho.
Iemesls, lai brauktu uz Lisabonu - tikai šo taršu dēļ.
Stumjam māgā.
Es labprāt pieteiktos par Lisabonas olu krēma taršu testētāju,
bet Kēss man iecerējis ko citu.
Viņš man ieteica apmeklēt vienu no pilsētas senākajām flīžu darbnīcām.
Te viņi veido, apdedzina, glazē un apglezno
līdz pat 20 000 flīžu dienā.
Es satiekos ar Djogu,
kurš keramikas pasaulē ienesis modernu dizainu.
Viens avangardisks mākslinieks satiek otru.
- Es esmu Djogu. - Djogu.
- Jūdžīn. - Jūs tas esat.
Djogu flīzēs izmanto ažuležu vēsturisko zilo un balto krāsu.
Knifs ir tāds: mani mākslas darbi it kā izskatās tradicionāli.
Bet nemaz nav tradicionāli.
Es vairāk koncentrējos uz rakstiem un uz elementiem rakstos.
- Labi. - Paskatieties uz šo rakstu!
Ziniet, tas varētu būt mazs radījums vai multfilmas iespaidots...
O, skaidrs. Es to redzu.
Djogu maztirāžas flīzes tiek pārdotas par simtiem dolāru gabalā.
Tās ir rūpīgi apgleznotas ar roku.
Tur sēž Manuela. Viņa ir flīžu apgleznošanas meistare.
Viņa te strādā 42 gadus.
42? Iespaidīgi.
Viņa jautā, vai gribat pamēģināt.
- Jums jāpamēģina. - Apgleznot? Nezinu.
Protams, tas šķiet pilnīgi loģiski:
ļaut man brīvu vaļu ar vienu no viņa dārgajiem dizainiem.
- Redzat? - O. Sākšu te.
- Nu re. - Skaidrs.
Es labi sāku apgleznot.
Vispār es sevi nedaudz pārsteidzu.
Vispār jums ļoti labi sanāk.
Es jums radīšu izaicinājumu.
Jā?
Tā, šai ir baltas līnijas.
Kas jādara, lai apgleznotu apkārt baltajām līnijām?
- Tas... - Es palūgtu...
Es palūgtu kādam citam, bet...
- Es darīšu tā. Tagad te. - Labi.
Mans tētis bija lielisks mākslinieks. Zīmēja karikatūras un tamlīdzīgi.
Netrīcošas rokas. Poza.
- Gatavs? - Kad vien esat gatavs.
Es no tā neesmu mantojis neko.
Nu tas ir slikti. Tā tagad ir sabojāta.
Kas notika ar to gēnu?
- Sadarbojāmies. - Nu labi.
- Ceru, esat apmierināts. - Oho.
Viņš ir ļoti talantīgs puisis.
Nepeldējos gluži šeit slavā,
bet es ceru, ka šāvakara sadarbība liks man iemirdzēties labākā gaismā.
Atvainojos par to.
Ak vai.
Nav slikti.
Pēc dažām stundām cilvēku pūļi jau pulcējas
skatīties vienu no Portugāles labākajiem fadu dziedātājiem.
Man žēl tā vīra.
Nedomāju, ka viņš zina, kam piekritis.
Un viņa neticami neprasmīgo kanādiešu ģitāristu.
- Jūdžīn. - Sveiki, Jūdžīn.
- Sveiki. - Laipni lūdzam.
Par laimi, te ir daži mani jaunie portugāļu draugi...
- Oho, esat tik elegants. - Oho.
...kuri mani atbalstīs.
Šodien mums ir ļoti īpašs viesis.
Lūdzu, es gribētu iepazīstināt. Jūdžīns Levija kungs.
Man tikai jāstrinkšķina vienkārši akordi
un jāļauj par smalkumiem parūpēties profesionāļiem.
Izklausās vienkārši, līdz nonāc telpā, kas pilna ar fadu faniem.
Paldies jums.
- Es nedziedāšu. - Labi.
Šis ir mans pirmais fadu koncerts. Cerams, es to neizbojāšu.
Kungi.
Divi, trīs, četri.
Atrasties tur bija ļoti satraucoši,
jo viņiem ļoti labi padodas tas, ko dara.
Bet es nedomāju, ka es to izbojāju.
Man izdevās labāk, nekā es gaidīju.
Jā, oho!
Paldies.
Ļoti jautri.
Grūti noticēt, pirms dažām dienām es par šo pilsētu zināju tik maz.
Varu godīgi teikt: man nebija ne jausmas, kas šī par vietu,
bet nu man atvērušās acis.
Izpēte un piedzīvojumu gars ir ierakstīti Lisabonas DNS.
Portugāļi devās pasaulē, atklāja jauno un eksotisko,
tad ievija to šīs pilsētas audeklā.
Un tas iedvesmo.
Es joprojām jūtu, ka pretojos šim piedzīvojumu garam, zin?
Es zinu, ka man tas joprojām nepiemīt, bet es to izmēģinu.
Par manu fadu premjeru!
- Jā. - Jā!
Un šķiet, ka mani varētu saukt par jaunāko locekli
pasaules ceļotāju klubā.
Tulkojusi Laura Hansone