Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Sadie.
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Itt vagyok Európa legnyugatibb csücskén.
Ez az Észak-Amerikához legközelebb eső európai város,
mégsem tudok róla az ég világon semmit.
LISSZABON
Imádom Európát.
Jártam Rómában és Londonban és Párizsban.
És az ember sokat tud ezekről a városokról.
Meg sem tudom mutatni Lisszabont a térképen. Szinte szégyenkezve mondom ezt.
De azt mondják, ez Európa legnaposabb fővárosa.
Ez lehet az oka, hogy a turisták száma megduplázódott az elmúlt években?
Míg itt vagyok, megpróbálok rájönni,
mi az, amit ők tudnak, és amit én kétségtelenül nem.
Ez nekem szól?
Lisszabonban Bernardo, a helyi idegenvezető és szívtipró fogad.
Akinek a kocsija még a bajuszánál is jobban idézi a régimódi Hollywoodot.
- Nekem? - Igen, önnek.
- Menjünk. - Menjünk.
Jól van, Bernardo. Meséljen nekem Lisszabonról.
A város csaknem 400 évvel öregebb Rómánál.
Négyszáz évvel öregebb Rómánál?
Mi már akkor ősinek hívunk egy helyet, ha csak a nagypapa emlékszik rá.
Ez a város itt van több mint 3000 éve.
Igazán gyönyörű.
Pontosan.
Az Atlanti-óceán kapujában Lisszabon
kulcsfontosságú kereskedelmi kikötő Európa és Afrika közt.
Szóval ez a főterünk. Vásártér volt annak idején.
Bejöttek a hajók, idehozták az árut.
A kereskedés azon a téren folyt.
Pontosan.
Noha Lisszabon aranykora a XVI. században volt,
szép csendben egészen a modern időkig befolyásos város volt.
Sőt, a második világháborúban úgy nevezték: „a kémek városa”,
mert náci és szövetséges beépített ügynökök is működtek itt.
Továbbá Lisszabon a hét hegy városaként is ismert.
Nekem úgy tűnik, a hétnél sokkal több hegy van a városban.
És úgy nézem, minden utca, ahol járunk, macskaköves.
Igen.
Reméljük, Bernardo tud egy jó csontkovácsot.
- Nos, Eugene, megérkeztünk. - Á.
Az egyik híres hegy tetején álló szállodám
egykor palota volt,
melynek leghíresebb lakója egy felcicomázott arisztokrata volt.
- Üdvözlöm, Mr. Levy. - Nagyon-nagyon fess.
Úgy érzem, alulöltöztem.
Nem tudom, borravalót adjak-e a legénynek, vagy kihívjam párbajra.
Milyen pompás hely!
A Palacio belseje a gróf ízlését tükrözi,
aki határozottan nem „a több kevesebb” elvét vallotta.
A lehető legtöbbet akartuk megőrizni a... a régi palotából.
A hotel igazgatója, Margarida, a királyi lakosztályban helyez el,
ahol otthon érezhetem magam a többi felbecsülhetetlen értékű régiség között.
Nagyon-nagyon szép.
Olyan kényelmesen érzem itt magam, mint egy porcelánboltban,
rettegek, hogy eltörök valamit.
Minden, amit itt lát, Verride grófjának a kérésére készült.
- Verride grófja. - Verride.
Nekem könnyű, mivel zsidó vagyok,
- így a... elég közkeletű. - Ez... Igen.
- Nem nehéz kiejteni. - Nagyon kevés nyelv használja ezt...
- Ez igaz. - Ugye?
Minden az ő műve. A stukkók a plafonon, a faragások.
Gazdag ember volt, és hencegni is akart ezzel.
Ez maga a megtestesült fürdő... szoba.
- A csempék csodálatosak. - Igen.
Azt mondják, egy hotel az otthonod távol az otthonodtól.
Ha lenne egy otthonom távol az otthonomtól, ami így néz ki,
tudja, én egy boldog ember lennék.
És ki az a falon?
Ő egy portugál királyné volt, aki hozzáment egy angol királyhoz.
És Portugáliában nagy kultúrája volt a teának,
úgyhogy igazából ő vitte a teát Angliába.
Ez egy remek információ.
Mondaná azt az embereknek, hogy ezt tőlem hallotta?
- Ó, rendben. Jó. - Jó. Oké.
- Megmondom, hogy magától tanultam. - Az jó vicc lenne.
Úgyhogy talán ki tudom adni magam teaszakértőnek.
- Csak ön után. Nézzen a lába elé. - Ó, nahát.
De még szinte semmit nem tudok magáról Lisszabonról.
Ez nem semmi.
Ja, csak épp... lenéztem.
- Nem tudtam... - Jól van?
...milyen közel van a széle.
Lépjünk vissza.
De azt tudom, hogy akkor vagyok a legboldogabb, ha stabil talajon állok.
Ám Margarida szerint ahhoz, hogy igazán értékeljem ezt a hajós várost,
fel kell vitorláznom a hatalmas Tejo folyón.
Így nekivágok az idegenvezető Luisával.
- Oké. - Szeretném bemutatni önnek
Angelo kapitányt.
Üdv, Angelo.
- Köszöntöm a fedélzeten. Tetszik? - Igen.
- Most vagyok először... vitorlás hajón... - Igen.
...és nem látom a nagy legénységet.
Igen, tudja, kelleni fog a segítsége.
Hát, tudja, én... megteszem, amit tudok.
Angelónak konkrétan sejtelme sincs, milyen kevésre vagyok képes.
Segítene leszedni a köteleket?
- Leszedni a köteleket. - A köteleket.
Van tengerészeti szó a kötélre, vagy ez csak kötél?
- Kötél. - Ó, értem. Jól van.
Akkor fel a vitorlákat.
Vitorlákat fel!
Nem, nem. Nekünk kell megcsinálnunk.
- Jöjjön velem. - Fel kell másznom?
- Ja, a kormányzás nem érdekes. - Minden oké. Ne féljen.
És most vitorlázunk.
Átmegy pár hajó pont előttünk.
- Ne féljen. - Nem félti őket?
- Nem, nem, ne féljen. - Úgyis csak emberek.
Klassz munka?
Az, ha az embert nem izgatja annyira, tudja, az élete.
A csodával határos módon sikerült kimanővereznem magunkat a kikötőből.
Nézzék, milyen szép ez most!
Ez a legjobb hely Lisszabon felfedezéséhez.
Látszik az óváros, a hegyek... a híres hegyek,
és itt pedig látható a szobor.
Krisztus királynak hívjuk.
Persze, amikor ránéz, egy másik ország jut eszébe, ugye?
- Azt mondanám, Brazília. Igen. - Brazília. Pontosan.
Tudja, a lisszaboni érsek Rióba látogatott a 30-as években,
és lenyűgözte a Megváltó Krisztus szobra,
és mikor visszajött, valami hasonlót akart csinálni.
Hát ez itt mi?
Az első neve Salazar híd volt. Emlékezteti valamire?
Igen, ez... Hát persze, a San Franciscó-i Golden Gate Bridge-re.
Ennek megvan az oka,
mert Lisszabonban és San Franciscóban van még valami közös.
A földrengés.
A város nagy része elpusztult az 1755-ös nagy földrengésben,
és újjá kellett építeni.
Ez az. Átmegyünk a híd alatt.
Mikor a hídtervezésre került a sor,
amerikaiakat fogadtak fel, hogy földrengésbiztossá tegyék,
mint a kaliforniaiakat.
Tudja, Lisszabonban
egy kicsit látni az egész világot egyetlen városban.
Lisszabon sziluettje feltűnően nemzetközi,
és a város régóta olvasztótégely.
Ez az emlékmű olyasmit ünnepel, amiről sokan nem tudnak.
Pontosan innen indultak el a tengerészek Lisszabonból...
- Értem. - ...hogy felfedezzék az Újvilágot.
A XV-XVI. század során
a portugálok tengeri utakat fedeztek fel Indiába, Brazíliába, Kínába és Japánba.
És hirtelen mindenféle emberek és egzotikus termékek kezdtek beérkezni.
És Lisszabon lett a leggazdagabb város Európában.
Elképesztő, hogy az a város, amit nem találok a térképen,
az segített megrajzolni a térképet.
Tudja, a portugálok még ma is szeretik felfedezni a világot.
Szeretünk utazni, különféle élményeket szerezni.
És maga? Szintén szeret utazni ilyen...
Én... Tudja,
- a kaland az életem, Luísa. - Remek.
Tudja, felfedezni a világot...
ez a véremben van.
Szóval olyan, mint a portugálok.
Mondhatjuk, hogy van bennem egy kis portugál.
Hazudtam.
Annyira izgatottnak tűnt, hogy egy kalandvágyó emberrel lehet.
Egy kicsit talán túltoltam.
Egyáltalán nem vagyok kalandvágyó.
Itt jön be a színészkedés.
Ha ilyen szinten tudod leplezni az alkalmatlanságodat, azért jöhet az Oscar.
Egy nehéz napnyi kapitánykodás után
amit nem kell megjátszanom, az a koktélimádatom.
És a hotel specialitásának tengeri a tematikája.
Ó, ez egy hajó akar lenni.
Már látom. Vitorlák.
Ó, ez jó.
A ma esti italokat zenés körítéssel tálalják.
Ez Lisszabon válasza a bluesra, úgy hívják, fado.
Hagyományosan tengerészek éneklik, és voltaképpen már én is az vagyok.
Ma este egy megasztár az előadó.
Hívhatjuk őt a fado Bonójának.
Nagyon örvendek. Hogy s mint? A nevem Hélder.
- Hélder? - Hélder.
Honnét jön ez a zene?
Az első fadoénekes egy hölgy volt. Maria Severának hívták.
És ő egy prostituált volt, és tudott gitározni.
- Prostituált? - Igen.
Ez érdekes történelmi adalék.
Ki nem találtam volna, hogy egy prostituált volt az,
aki előállt ezzel a zenével.
De le a kalappal.
Bár biztos nem csak azt dobta le akkoriban.
Hanem minden gátlását.
Hosszú, kitartott hangok is vannak.
Nem akármilyen hang kell a fado énekléséhez.
Szintén zenész?
- Hát... - Játszik valamilyen hangszeren?
- Valami... - Ó, rosszul.
Min?
- Gitáron. - Gitáron?
Pár nap múlva elmegyünk egy másik fadoklubba.
Próbáljuk meg, hogy játszik velünk egy kicsit.
Nagyon kedves volt tőle, hogy fellépni hívott.
De az ötlet, hogy őt kísérjem gitáron...
Tönkretenném, tudják, a műsorát.
Nem tudom, tudnék-e játszani...
- Próbáljuk meg. - ...önnel.
Öm.
Nem akarom magamra vonni a haragját azzal, hogy rossz hangot ütök meg rossz helyen.
Évek óta nem volt gitár a kezemben.
És higgyék el, nem rajongok a nyilvános megszégyenülésért.
De talán ha betársulok Hélder mellé a színpadon,
az az önfelfedezésnek egy olyan útja, amire szükségem van.
Egy újabb virradt fel Lisszabon évi 220 napsütéses napjából.
Nem titok, hogy ideges leszek, ha új dolgokat próbálok ki,
és ez a gyomromra még inkább igaz.
De ez a hely egy kajagócpont,
úgyhogy irány a város, hogy mintát vegyek az élvezeteiből.
Először is oda kell jutnom.
Lisszabon legikonikusabb közlekedési formája a villamos.
Ne értsenek félre, nálam senki sem szeret jobban mozogni.
De túl sok a hegy.
Az amerikai villamosok által inspirált kocsikat
eredetileg americanóknak hívták.
Sosem utaztam még villamoson.
Torontóban van elektromos vasút, de nincs villamos.
Mindig jobban szeretem azt a személyszállítást, ahol nincs dráma.
- Azt hiszem, gondunk akadt. - Gondunk akadt?
Rosszul leparkolt autó.
Hát ez... Valamit tennem kell ez ügyben.
Itt egy parkoló autó. Túl közel áll a sínhez.
Tudják, nem számítottam ilyen vészhelyzetre.
- Menjen egyenesen át. - Nem, kérem.
Én a helyében csak átszáguldanék,
levinném a kocsi elejét, tudják?
Ezt nem lehet?
- Nem mehet át? - Nem tehetem.
- Én lennék a hibás. - De az ő gondja.
Sokszor van ilyen?
Ez... Igen, gyakran.
Ezt az autót megbüntetik, és ha itt marad, elvontatják.
Minden megoldódik. Ezt nevezem hepiendnek.
Sajnos nincs időm megvárni az igazságszolgáltatást.
Úgy tűnik, kénytelen vagyok gyalog felkutatni a kulináris csemegéket.
Eugene, Luísa vagyok.
- Luísa, nagyon örvendek. - Én felelek a jóllétéért
a következő pár órában.
Aha!
Azért felel, hogy mi kerül a pocakomba.
És szeretném, ha megértené, miért szeretjük az ételt itt, Portugáliában.
Az első kedvencünk a kaja, második: kaja, harmadik: kaja, és a nap.
Értem. Totál megértem.
Vegyük meg, amire szükségem van az ebédje megfőzéséhez.
Luísa egy helyi szakács, aki főzőtanfolyamokat ad.
Szóval ez tényleg Lisszabon legjobb piaca.
Mindennap idejárok, tudja, miért?
Szerintem egy országot és egy kultúrát legjobban megismerni
- az ételből lehet. - Ez igaz.
És szeretjük a nemzetközi konyhát Lisszabonban.
Sok ízt és fűszert hoztunk el a világ minden tájáról Portugáliába.
A kiterjedt portugál kereskedelmi hálózat
olyan helyekről hozott ételt, mint Afrika, India és a Távol-Kelet.
- Sokat hallottam a piri-piri szószról... - Nahát.
...hogy az az egyik remek, ízletes portugál étel.
Imádni fogja a piri-piri szószt.
Az itteni tengerészek felfedezték az erős madárszem chilit Mozambikban,
és megalkották a piri-pirit.
Ez szuahéliül „paprika, paprika”.
Olyan csípős, hogy kétszer nevezték el.
- Nagyon pikánsnak tűnik. Erős? - Minden nagyon erős.
- Olyan e-e-e-e-e-erős? - Igen, igen.
Bár tudnám, hogy van az portugálul, hogy:
„Én inkább ketchupos típus vagyok.”
A következő fogás olyasmi, amit a helyiek még a piri-pirinél is jobban imádnak.
Hal.
Csak Japánban és Izlandon esznek több halat.
Az a hal, amit mi ma elkészítünk, az ott.
Jó ég.
Sosem voltam oda a halpiacokért,
és szerintem a halak se nagyon.
Hallom.
Van némi recsegés.
Hűha.
Ezért nem fut velem soha össze egy mólón.
Tudom, hogy látni fogom annak a halnak a tekintetét
még évekig.
De jön valami, amire még kevésbé készültem.
Isten hozta szerény hajlékomban.
A főzés.
Szóval, Eugene, itt vannak a piri-piri szósz alapanyagai.
Tehát ezt felvágom.
- Először így elvágom. - Jó.
Fel kell szeletelni?
- Előbb hámozza meg, Eugene. - He? Ó, hámozva szereti?
- Igen. - Ó, oké.
- A hagymát meg kell hámozni. - Eltérő kultúrák.
Én csak enni szeretek. Megcsinálni nemigen élvezem.
Főzés közben sokat lehet megtudni az emberekről, igaz?
Hát, én félek ezt tovább vinni ennél.
Az első randinkon a feleségemmel
teát főztem neki. és betettem a filtert egy csészébe,
aztán kinyomtam egy kanállal.
Azt mondta: „Mit csinálsz?”
Mondom: „Egy csésze teát.”
Ő meg: „Miért nem hagyod ázni a teát?”
Erre én: „Nem tudom, ez mit jelent.”
Kicsit veszekedtünk. Ez volt az első randink.
És nehéz volt őt visszaszereznie, vagy sem?
Nem volt nehéz.
Elbűvölte a személyiségem.
Nagyon szerette magát.
Végül igen.
Mióta házasok?
Házasok vagyunk 45 éve.
- Hűha, ez nagyszerű. - Igen.
És én meg azt hittem, én vagyok legrégebb óta házas.
- Hány éve házas? - Harmincnyolc.
- Harmincnyolc? - Igen.
- Közel az enyémhez. - Igen.
- Héttel jobb vagyok. - Igen.
Ilyenkor már nincs értelme válni.
- Nincs. - Nincs. Nem... Nincs értelme.
Ahogy a nejem mondja, egy új garnitúra családtagot kell megismerni.
- Pontosan. - Igaz?
Tudja, írnom kell egy üzenetet a nejének,
- mert biztos szenved magától. - Bizony.
Luísa rájött, hogy a legjobb, ha arra kér,
hogy csak csemegézzek és figyeljek.
- Paprika? - Jöhet.
Citrom.
A perfekt piri-piriben a chili erejét enyhíti
a citrom, fokhagyma, hagyma és só finom elegye.
És miután végre bevetettem magam...
- Perfekt? - Perfekt.
...a szósz elkészült.
Most marinírozom a halat.
És a portugál hagyományt követve
Luísa további méltatlanságoknak teszi ki a halat.
A hal csücsül abban a tejben.
- Mi az? - Maga rosszabb, mint az unokáim.
Válogatós vagyok.
- Megpuhítja... - Megpuhítja a halat?
- ...a halat. Meglátja, amikor eszi. - Igen?
Nagy önbizalmat sugárzott, ezért nagyon bíztam benne.
Izgulok.
A hal, a piri-piri szósz. De óvatosan.
Oké.
Ó, istenem. Ez hihetetlen.
Határozottan a legjobb étel, amit Portugáliában ettem.
Remek. Köszönöm a bizalmat.
Szerintem nem voltam túl ügyetlen a főzésnél.
Nem bántam, hogy Luísa dirigál nekem.
- A halra. - A halra.
Lisszabon nyilvánvalóan furcsa hatással van az emberekre.
Nemcsak kipróbálok új dolgokat, de némelyik tetszik is.
Talán a város kalandor szelleme rám is átragad.
De nagyobb kihívásra kell készülnöm, Hélder koncertjére.
És szép lassan nem jön vissza semmi.
Túl régóta nem volt a kezemben gitár.
És hallhatnak egy-két hibát, hogyha engem figyelnek.
Úgyhogy lehet, hogy sokat fintorgok majd a színpadon.
Lehet, hogy az egész nagyon szomorú lesz a gitárjátékom miatt.
De erről szól a fadozene, igaz? Igaz?
Úgyhogy örülök, ha hozzátehetek a nézők vágyódásához
egy jobb zenész után a sztár mellé.
Lehet, hogy egy hosszú éjszakányi gyakorlás áll előttem.
Ma délelőtt a hotel tulajdonosa, Kees, elvisz egy sétára a macskakövön,
és azt ígérte, megéri vele mennem.
Jó reggelt.
- Finom a stílusérzéke. Imádom. - Igen?
A fiam odalenne
- ezért a szerelésért. - Igen?
A holland Kees több mint 40 éve telepedett le itt,
miután bejárta a világot.
Azért költöztem ide,
mert Lisszabon az egyik legszebb hely a világon.
És hogy megpróbáljon engem is meggyőzni erről,
rájött, milyen út vezet a szívemhez: a péksütemény.
Tán megengedi, hogy vegyek pár apró pudingos kosárkát.
Pudingos kosárkát?
Nocsak, nocsak! Imádom ezeket.
A pastel de natas a létezését
apácáknak köszönheti, akik tojásfehérjével keményítették a ruhájukat,
és a maradék tojássárgájából a szerzetesek édes habot vertek.
Isten áldja a szerzeteseket. Ez milyen?
Alig várom.
Minden egyes utcában sok csempét látni.
Ó.
Lisszabonban vagy Portugáliában a nevük azulejos.
Ezek a festett csempék a móroktól erednek.
Az azulejo arab szó, jelentése: „fényesített kövek”.
- Ezek még most is Lisszabonban készülnek? - Teljes mértékben.
Például a hotelünkben lévő csempéket mind kézzel készítik ugyanazokban az üzemekben,
ahol már régen is csinálták.
Kezdek egy olyan személyiséget rendelni a városhoz,
amit korábban nem.
Ez lenyűgöző.
Eugene, talán itt az idő, hogy megkóstoljuk a pastel de natast.
Szívemből szól.
- Csin-csin. - Csin-csin.
Te jó ég.
Az a sütemény eszméletlen volt.
Hihetetlenül ízletes.
Hűha!
Ezért kell Lisszabonba jönni, csak a péksütiért.
Fenékig.
Örömmel jelentkeznék Lisszabon fő pudingoskosárka-kóstolójának,
de Keesnek más tervei vannak velem.
Javasolta, hogy látogassuk meg a város egyik legrégebbi csempeüzemét.
Itt formázzák, égetik, mázazzák és festik
a napi akár 20 000 csempét.
Találkozom Diogóval,
aki bevitte a kortárs dizájnt a kerámiák világába.
Egy élvonalbeli művész találkozik egy másikkal, ennyi.
- Diogo vagyok. - Diogo.
- Eugene. - Személyesen!
Diogo csempéi az azulejók hagyományos kék-fehér színeit használják.
Itt az a csavar, hogy a mintáim hagyományosnak tűnnek.
Pedig egyáltalán nem azok.
Én inkább a mintákra és a mintákon belüli elemekre koncentrálok.
- Értem. - Ha megnézi itt a mintát,
akkor mintha egy kis lény lenne, rajzfilmszerű, az ihletője...
Látom. Látom benne.
Diogo limitált kiadású csempéi darabonként több száz dollárért mennek el.
Kézzel vannak aprólékosan megfestve.
Itt van Manuela. Ő a csempefestés nagymestere.
Itt dolgozik már 42 éve.
Negyvenkettő? Elképesztő.
Azt kérdezi, kipróbálja-e. Kipróbálja?
- Ki kéne próbálnia. - A festést? Nem tudom.
Nyilván teljesen logikus
ráereszteni engem az egyik becses dizájnjára.
- Látja? - Itt fogom kezdeni.
- Így, ni. - Értem.
Jól kezdtem a csempémet.
Voltaképpen kicsit meg is leptem magam.
Igazából nagyon jól csinálja.
Most adok önnek egy feladatot.
Igen?
Tehát itt vannak ezek a fehér vonalak.
Mit tegyünk, hogy a fehér vonalak köré fessünk?
- Ez... - Én inkább...
Én inkább mást kérnék meg, de...
- Ezt csinálom. Most itt. - Ez jó.
Apám nagy művész volt. Karikatúrákat csinált, meg ilyesmiket.
Biztos kéz. Pozíció.
- Készen áll? - Amint maga kész.
Én semmit sem örököltem ebből.
Hát, ez rossz. El van rontva.
Mi lett azzal a génnel?
- Kollaboráltunk egyet. - Jó.
- Remélem, elégedett vele. - Hűha.
Nagyon tehetséges fickó.
Nem igazán arattam le itt a babérokat,
de remélem, a ma esti kollaboráció kedvezőbb képet fest rólam.
Elnézést kérek ezért.
Jó ég.
Nem rossz.
Jó pár óra telt el, és a tömeg már gyűlik,
hogy megnézze Portugália egyik legnagyobb fadoénekesét.
Sajnálom a fickót.
Szerintem nem tudja, mibe keverte magát.
És a hihetetlenül kiábrándító kanadai gitárosát.
- Eugene. - Helló, Eugene.
- Üdv. - Isten hozta!
Szerencsére néhány új portugál barátom...
- Hű, nagyon fess. - Azta!
...eljött, hogy drukkoljon.
Nagyon különleges vendégünk van.
Szeretném bemutatni önöknek, kérem, Mr. Eugene Levyt.
Annyi a teendőm, hogy pengetem az alapakkordokat,
és hagyom, hogy a profik intézzék a puccosabb dolgokat.
Könnyűnek tűnik, míg be nem dobunk a képbe egy teremnyi fadorajongót.
Köszönöm a nézőknek!
- Nem fogok énekelni. - Oké.
Ez a legelső fadokoncertem. Remélem, nem szúrom el.
Uraim.
Két, há’, négy!
Idegtépő volt ott fent lenni,
mert annyira jók abban, amit csinálnak.
De nem... Nem hiszem, hogy elszúrtam.
Jobb voltam, mint amire számítottam.
Ez az, hűha!
Köszönöm.
Ez nagy móka volt.
Nehéz elhinni, hogy pár napja még milyen keveset tudtam erről a városról.
Őszintén mondhatom, teljes homályban voltam ezzel a hellyel kapcsolatban,
de ez felnyitotta a szemem.
A felfedezés és a kaland bele van kódolva Lisszabon DNS-ébe.
A portugálok kikalandoztak a világba, új és egzotikus dolgokat fedeztek fel,
amiket beleszőttek ennek a városnak a szövedékébe.
És ez inspiráló.
Úgy érzem, még mindig küzdök ezzel a „kalandvágyó lélek” dologgal.
Tudom, hogy még nincs meg bennem teljesen, de adok neki egy esélyt.
A fadopremieremre!
- Igen. - Ez az!
És talán be lehet venni engem kezdő tagnak
a világutazók klubjába.
A feliratot fordította: Speier Dávid