En stor filosof sagde engang: "Verden er en bog,
og folk, som ikke rejser, læser kun én side i den."
Jeg har læst flere sider, og jeg er ikke vild med bogen.
Der er flere grunde til, at jeg ikke kan lide at rejse.
Når det er for koldt, har jeg det ikke rart.
Vinterbadning? Nøgen?
- Ja. - Sikke en dejlig invitation.
Når det er for varmt, har jeg det heller ikke rart.
Jeg kan ikke løbe så stærkt.
- Men jeg er 75 år. - Skal jeg hjælpe dig?
Nej tak.
Og det er måske på tide at udvide min horisont.
Åh gud.
Første gang med hånden oppe i en elefantrøv.
Men heldigvis
bor jeg på nogle helt utrolige hoteller.
Hold da op. Det er storslået.
Den eneste betingelse er, at jeg skal udforske det, som er udenfor.
- Pas på. - Det siger du ikke.
- Smukt bjerg. - Vulkan.
Vulkan?
En verden, jeg har undgået hele mit liv.
Rolig, Sadie.
Åh gud. Åh gud. Åh gud.
Bare jeg overlever, så er jeg glad.
Det er sidste gang, jeg drikker fem glas vodka med en finne.
Jeg befinder mig i det vestligste hjørne af Europa.
Den europæiske by, som ligger nærmest Nordamerika,
og alligevel en by, som jeg ved absolut intet om.
Jeg elsker Europa. Jeg har været i Rom og London og Paris.
Folk ved umiddelbart meget om de byer.
Jeg kan ikke engang placere Lissabon på et kort. Det piner mig at sige det.
Det skulle være Europas mest solrige hovedstad.
Er det mon derfor, antallet af turister er fordoblet de seneste år?
Jeg vil prøve at finde ud af,
hvad det er, de ved, som jeg uden tvivl ikke ved.
Er det til mig?
Jeg bliver budt velkommen af den lokale guide og hjerteknuser Bernado.
Hans bil er om muligt endnu mere klassisk Hollywood end hans overskæg.
- Til mig? - Ja, til dig.
Så kører vi.
Nå, Bernardo. Fortæl mig om Lissabon.
Byen er næsten 400 år ældre end Rom.
400 år ældre end Rom?
Ovre hos os er det gammelt, hvis kun farfar kan huske det.
Byen har ligget her i over 3.000 år.
- Her er meget smukt. - Nemlig.
Placeringen ved Atlanterhavet
gjorde Lissabon til nøglehavn for handlen mellem Europa og Afrika.
Det her er vores største torv. Det var handelssted i gamle dage.
Så skibene kom ind her med deres last, og handlen foregik på torvet der?
Lige præcis.
Lissabons guldalder var i det 16. århundrede,
men den har været en indflydelsesrig by helt op i moderne tid.
Under 2. verdenskrig fik den øgenavnet "spionernes by",
fordi både nazisternes og de allieredes agenter opererede i skjul herfra.
Lissabon er også kendt for at være byen med de syv bakker.
Det ser ellers ud, som om der er mere end syv bakker i den her by.
Og alle de gader, vi har været i, har været brostensbelagte.
Ja.
Bernado har nok en god kiropraktor.
- Så, Eugene, nu er vi her. - Ah!
Øverst på en af de berømte bakker ligger mit hotel, et tidligere palads,
hvis mest berømte beboer var en flamboyant aristokrat.
- Velkommen, hr. Levy. - Hvor er det flot. Jeg er ikke fin nok.
Skal jeg give ham drikkepenge eller udfordre ham til duel?
Sikke et dejligt sted.
Palacios interiør afspejler grevens smag,
og hans tilgang var helt sikkert ikke "enkelhed er en dyd".
Vi ønskede at bevare så meget, vi kunne, fra det gamle palads.
Hotellets bestyrer, Margarida, giver mig kongesuiten,
hvor jeg vil føle mig hjemme blandt de andre uvurderlige antikviteter.
Meget smukt.
Jeg er lige så tilpas som i en porcelænsbutik.
Hunderæd for at smadre noget.
Alt, hvad du kan se, er blevet beordret fremstillet af greven af Verride.
- Greven af Verride. - Verride.
Det er nemt for mig at sige, fordi jeg er jøde.
Den der lyd... har vi tilfælles.
Det er ikke mange sprog, der bruger...
Det er rigtigt.
Alt er hans værk. Stukken i loftet, træskæringerne.
Han var en rig mand, og det ville han vise.
Det her må være definitionen på et badeværelse.
- Fliserne er utrolig smukke. - Ja.
Et hotel er jo ens hjem, når man er hjemmefra.
Hvis mit hjemmefra-hjem så sådan ud, ville jeg være glad.
Hvem hænger på væggen?
Hun var en portugisisk dronning, der giftede sig med en konge i England.
I Portugal havde vi dengang en te-kultur,
så det var faktisk hende, der tog teen med til England.
Det er en god oplysning. Kan du ikke sige, du har hørt det fra mig?
- Jo, fint. - Okay.
- Jeg siger, du lærte mig det. - Den ville være god.
Nu kan jeg måske udgive mig for at være ekspert i te.
- Værsgo. Pas på trinnet. - Hold da op!
Men jeg ved stadig intet om selve Lissabon.
Meget flot.
Jeg kiggede ned. Jeg vidste ikke, at jeg stod så tæt på kanten.
Lad os gå ind igen.
Jeg ved dog, at jeg har det bedst med fødderne på landjorden.
Men Margarida siger, at for virkelig at nyde denne søfartsby
skal jeg sejle op ad den mægtige Tagus-flod.
Så jeg drager af sted med guiden Luísa.
Du skal møde kaptajnen, Angelo.
Hej, Angelo.
- Velkommen. Kan du lide det? - Ja.
Det er første gang, jeg er på en sejlbåd, og jeg kan ikke se nogen besætning.
Ja, du er nødt til at hjælpe os.
Ja, jeg skal gøre, hvad jeg kan.
Angelo aner ikke, hvor lidt jeg kan.
Kan du hjælpe med at tage tovene af?
Tage tovene af.
Findes der et søfartsord for "tov", eller er det bare tov?
- Tov. - Javel.
- Vi skal have sejlet op. - Sejlet op!
- Nej, vi er nødt til at gøre det. Kom. - Skal jeg derop?
- Jeg skal nok styre. - Så, bare rolig.
Og nu sejler vi.
Der sejler nogle både på tværs lige foran os.
- Tag dig ikke af dem. - Nej? Det er bare mennesker.
Dejligt job, ikke?
Jo, hvis man ikke var så bekymret for sit liv.
Mirakuløst nok styrede jeg os sikkert ud af havnen.
Se, hvor pænt det er.
Det bedste sted at se Lissabon.
Man kan se den gamle by, de berømte bakker,
og man kan se statuen der. Vi kalder den Kristus Kongen.
Når du ser på den, tænker du på et andet land, ikke?
- Jeg vil sige Brasilien. - Lige præcis.
Kardinalen i Lissabon besøgte Rio i 1930'erne,
og han blev meget imponeret over kristusstatuen.
Da han kom tilbage, ville han lave noget lignende.
Aha. Hvad er det derovre?
Først hed den Salazar-broen. Minder den dig om noget?
Ja, selvfølgelig. Golden Gate-broen i San Francisco.
Det er der en grund til. Lissabon har en anden ting tilfælles med San Francisco.
Jordskælv.
Faktisk blev de meste af byen ødelagt i det store jordskælv i 1755
og måtte genopbygges.
Nu sejler vi under broen.
Da broen skulle tegnes,
hyrede de amerikanere til at gøre den jordskælvssikker. Som dem i Californien.
I Lissabon kan man se en lille smule fra hele verden i én by.
Lissabons skyline er påfaldende international
og har længe været en global smeltedigel.
Det er et monument, der hylder noget, som mange mennesker ikke ved.
Det var lige nøjagtig her, at sømændene sejlede ud fra Lissabon
for at opdage Den Nye Verden.
I det 15. og 16. århundrede
fandt portugiserne søveje til Indien, Brasilien, Kina og Japan.
Pludselig begyndt forskellige mennesker og eksotiske varer at komme til byen.
Og Lissabon blev den rigeste by i Europa.
Så en by, jeg ikke kunne finde på kortet, har været med til at tegne det.
Portugiserne er stadig et folk, der kan lide at udforske verden.
Vi vil ud og have nye oplevelser.
Hvad med dig? Kan du også lide at rejse?
Ja, altså... Eventyr er mit mellemnavn, Luísa.
At udforske verden ligger til min natur.
- Du er som portugiserne. - Jeg har lidt portugiser i mig.
Jeg løj. Hun virkede så begejstret over, at jeg var eventyrlysten.
Jeg gik måske en lille smule for vidt. Jeg er ikke spor eventyrlysten.
Det kaldes skuespil.
Når man kan skjule uduelighed i en grad, så det fortjener en Oscar.
Efter en lang dag som kaptajn
behøver jeg ikke foregive, at jeg elsker cocktails.
Hotellets specialitet har et maritimt tema.
Nåh, det skal ligne en båd. Nu kan jeg godt se det. Sejl.
Uh, den er god.
Aftenens drink serveres med musik til.
Det er Lissabons svar på blues. Det kaldes fado.
Traditionelt er det sømændenes sang, hvilket teknisk set er mig nu.
I aften synges det af en stor stjerne.
Vi kan kalde ham fado'ens Bono.
Goddag, jeg hedder Hélder.
- Hélder? - Hélder.
Hvor opstod denne musik?
Den første fado-sanger var en dame ved navn Maria Severa.
Hun var prostitueret, og hun spillede guitar.
- Prostitueret? - Ja.
Interessant historie.
Jeg ville ikke have gættet, at det var en prostitueret,
som først sang de melodier. Men det skal hun have æren for.
Det fik hun garanteret ikke dengang.
Kun kontant betaling.
Der er nogle lange, dvælende toner.
Sikke en stemme, man skal have for at synge fado.
Er du musiker? Spiller du et instrument?
- Dårligt. - Hvilket?
Guitar.
Om et par dage skal vi hen på en anden fado-klub.
Vil du ikke prøve at spille lidt med os?
Det var elskværdigt af ham at bede mig optræde.
Men tanken om at akkompagnere ham på guitar...
Jeg ville ødelægge hans koncert.
- Jeg ved ikke, om jeg kan spille med jer. - Du kan prøve.
Jeg vil ikke pådrage mig hans vrede ved at ramme den forkerte tone.
Jeg har ikke rørt en guitar i årevis.
Og jeg er ikke vild med offentlig ydmygelse.
Men måske vil en tur på scenen
være den rejse mod selvopdagelse, jeg trænger til.
Det er endnu en af Lissabons 220 årlige dage med strålende solskin.
Det er ingen hemmelighed, at nye ting gør mig angst,
og det gælder i høj grad også min mave.
Men byen er et mekka for madelskere, så jeg tager ud for at smage lækkerierne.
Først skal jeg derind.
Lissabons mest ikoniske transportmiddel er sporvognen.
Ingen holder mere af motion end mig.
Men her er for mange bakker.
Inspireret af kabelsporvognene i USA
blev de oprindelig kaldt Americanos.
Min første sporvogn.
Vi har en letbane i Toronto, men ikke sporvogne.
Jeg foretrækker transportmidler, som er helt uden dramatik.
- Vi har et problem. - Et problem?
- En dårligt parkeret bil. - Jeg må gøre noget.
Der holder en bil parkeret alt for tæt på skinnerne.
Jeg havde ikke forventet sådan en nødsituation.
- Bare kør igennem. - Nej nej.
Hvis det var mig, ville jeg bare køre og rive forskærmen af bilen.
- Kan du ikke det? - Nej, det må jeg ikke.
- Så får jeg skylden. - Det er da ham. Sker det tit?
Ja, ofte.
Bilen får en bøde, og hvis den stadig holder der, bliver den fjernet.
Alt løser sig. En lykkelig slutning.
Jeg har desværre ikke tid til at se straffen.
Jeg er nødt til at fortsætte til fods i jagten på kulinariske fornøjelser.
Eugene. Jeg hedder Luísa.
- Goddag, Luísa. - Jeg har ansvaret for dit velbefindende.
Aha! Ansvarlig for det, jeg putter i munden.
Du skal forstå, hvorfor vi elsker mad i Portugal.
Vi kan bedst lide mad, mad og mad. Og sol.
- Det forstår jeg godt. - Nu skal vi købe ind til din frokost.
Luísa er en lokal kok, der underviser i madlavning.
Det her er Lissabons bedste marked. Jeg kommer her hver dag.
- Et land og en kultur kendes på maden. - Det er sandt.
Vi holder meget af international mad her i Lissabon.
Vi har taget en masse smage og krydderier fra hele verden med til Portugal.
Den udbredte portugisiske handel
bragte madvarer med tilbage fra Afrika, Indien og Fjernøsten.
Jeg har hørt rigtig meget om piri piri-sovs.
Det skulle være en meget velsmagende portugisisk ret.
Du vil elske piri piri.
Sømændene opdagede den stærke bird's eye-chillli fra Mozambique
og opfandt piri piri.
Det er swahili og betyder "peber peber".
Den er så kras, at de gentog det.
- De ser meget stærke ud. - Alt er meget stærkt.
- Stærkt stærkt? - Ja.
Gid jeg vidste, hvordan man siger "jeg kan bedre lide ketchup".
Det næste på menuen er noget, de lokale elsker højere end piri piri.
Fisk. Kun i Japan og Island spises der mere pr. indbygger.
Den fisk, vi skal tilberede, er den der.
Uha.
Jeg har aldrig været vild med fiskemarkeder,
og det er fiskene nok heller ikke.
Jeg kan høre det. Det knaser lidt.
Wow!
Derfor ser du aldrig mig på en mole.
Jeg vil huske fiskens blik i mange år fremover.
Men nu til noget, jeg er endnu mindre forberedt på.
- Velkommen til mit beskedne hus. - Madlavning.
Nå, Eugene, her er ingredienserne til piri piri-sovsen.
Jeg skærer det sådan her først. Skal det snittes?
- Først skræller man det. - Nå, gør man?
- Ja, det skal man. - Okay. Forskellige kulturer.
Jeg kan lide at spise mad, ikke at lave den.
Man lærer meget om folk, når man laver mad.
Jeg er bange for at udbygge den teori.
På den allerførste date, jeg havde med min kone,
skulle jeg lave te, så jeg puttede teposen i koppen
og pressede den med en ske. "Hvad laver du?" spurgte hun.
"Jeg laver te til dig."
"Lader du ikke teen trække?" Jeg vidste ikke, hvad det betød.
Vi kom lidt op at skændes. På første date.
- Var det svært at vinde hende tilbage? - Nej, slet ikke.
Hun var betaget af min personlighed.
- Hun elskede dig virkelig. - Med tiden.
- Hvor længe har I været gift? - Vi har været gift i 45 år.
Wow, det er flot.
Jeg plejer at have det længste ægteskab, jeg kender.
- Og hvor længe har I været gift? - 38 år.
- Det er tæt på. - Ja.
- Jeg vinder med syv. - Nu nytter det ikke at blive skilt.
Nej. Det kan ikke betale sig.
Som min kone siger, skal man bare lære en ny svigerfamilie at kende.
Ja, præcis.
Jeg er nødt til at skrive en besked til din kone.
- Hun må lide sammen med dig. - Det gør hun.
Luísa har indset, at det bedste at sætte mig til
er at smage og se på.
Chilier. Citron.
I en perfekt piri piri er den stærke chili mildnet
med en lækker blanding af citron, hvidløg, løg og salt.
Og da jeg har lagt nogle kræfter i...
- Perfekt? - Ja.
...er sovsen klar.
Jeg lægger fisken i en marinade.
Og ifølge portugisisk tradition
skal fisken udsættes for yderligere uværdighed.
Fisken, der ligger i mælk...
Du er værre end mine børnebørn.
Jeg er kræsen.
- Det blødgør den. - Skal fisken blødgøres?
Du får se, når du spiser den.
Hun udståler stor selvtillid, så jeg stolede meget på hende.
Jeg er nervøs.
Fisk. Piri piri-sovs. Men pas på.
Ja?
Hold da op. Det smager fantastisk.
Det bedste måltid, jeg har fået... i Portugal.
Godt. Tak, fordi du stolede på mig.
Det gik ikke så dårligt med det måltid.
Det var fint med Luísa som chef.
- Skål for fisken. - For fisken.
Lissabon har tydeligvis en mærkelig effekt på folk.
Jeg prøver ikke bare nye ting. Jeg kan lide nogle af dem.
Måske smitter byens eventyrånd af på mig.
Men jeg har en større udfordring at blive klar til. Hélders koncert.
Nu husker jeg slet ikke, hvordan man gør.
Jeg har ikke spillet i alt for lang tid.
I vil måske høre en vis klimpren, hvis I da lytter til mig.
Jeg kommer måske til at krympe mig en del oppe på scenen.
Det hele kan ende meget sørgeligt på grund af mit guitarspil,
men sådan er fado-musik jo, er det ikke?
Jeg er glad for at kunne bidrage til længslen
efter en bedre musiker deroppe.
Ja, jeg skal vist øve mig hele aftenen.
Her til morgen tager hotelejeren, Kees, mig med på en gåtur på brostenene.
Han har lovet, det bliver turen værd.
- Godmorgen. - Godmorgen.
- Flot stil. Jeg elsker den. - Ja?
- Min søn ville være helt vild med det tøj. - Ja?
Den berejste hollænder Kees slog sig ned her for over 40 år siden.
Jeg ville bo her, fordi Lissabon er et af verdens smukkeste steder.
For at overbevise mig om det vil han vinde mit hjerte med bagværk.
Lad mig købe nogle små cremetærter til dig.
Cremetærter?
Jamen dog, jeg elsker den slags.
Pastel de natas blev opfundet,
fordi nonnerne brugte æggehvide til at stive deres dragter,
hvorefter munkene piskede de resterende blommer til creme.
Velsignede munke.
Jeg glæder mig.
I alle gader ser man en masse fliser.
I Lissabon og Portugal kaldes de azulejos.
De malede fliser stammer fra maurerne.
Azulejo er et arabisk ord, der betyder "pudsede sten".
- Laver man stadig fliser her i Lissabon? - Bestemt.
Fliserne på hotellet er alle håndlavet på den samme fabrik,
som altid har lavet dem.
Jeg begynder at kunne identificere byens personlighed,
hvilket jeg ikke kunne før.
Betagende.
Måske er det på tide, at vi smager vores pastel de natas?
En mand efter mit hjerte.
Skål.
Hold da op.
De tærter var vanvittig gode.
De var helt utrolig lækre.
Wow!
De tærter er grund nok til at tage til Lissabon.
Ned med dem.
Jeg melder mig gerne som Lissabons faste cremetærtesmager,
men Kees har andre planer.
Han anbefaler et besøg på en af byens ældste flisefabrikker.
Her former, brænder, glaserer og maler de
op til 20.000 fliser om dagen.
Jeg skal møde Diogo,
som har bragt moderne design ind i keramikkens verden.
To banebrydende kunstnere, der mødes.
- Jeg hedder Diogo. - Nå, det er dig.
Diogos fliser har azulejos' historiske blå og hvide farver.
Min kunst ser måske nok traditionel ud, men det er den slet ikke.
Jeg fokuserer mere på mønstre og elementer i mønstrene.
Hvis du ser på mønsteret her,
ligner det måske et lille væsen eller en tegneseriefigur...
Det kan jeg godt se.
Diogos specialfremstillede fliser koster flere hundrede dollar stykket.
De er omhyggeligt malet i hånden.
Manuela her er en mester til at male fliser.
- Hun har arbejdet her i 42 år. - Toogfyrre? Utroligt.
- Hun spørger, om du vil prøve. - Prøve at male? Det ved jeg ikke.
Selvfølgelig giver det mening
at slippe mig løs med et af hans dyrebare mønstre.
- Kan du se? - Nå, skal jeg begynde der?
- Sådan. - Javel.
Det begyndte godt med min flise. Jeg overraskede mig selv lidt.
Det går faktisk rigtig godt.
- Jeg vil give dig en udfordring. - Ja?
Den her har nogle hvide streger.
Hvordan maler vi uden om de hvide streger?
Jeg ville få en anden til det, men...
- Nu gør jeg det. - Det er fint.
Min far tegnede rigtig godt. Karikaturer og den slags.
Rolig hånd. Placering.
- Klar? - Klar, når du er.
Den evne har jeg slet ikke arvet.
Det er grimt. Nu er den ødelagt.
Hvor er det gen?
Vi gjorde det sammen. Jeg håber, du er tilfreds med den.
Han er meget dygtig.
Jeg vælter mig ikke ligefrem i hæder,
men aftenens samarbejde vil forhåbentlig tegne et mere rosende billede af mig.
Ja, undskyld.
Puha.
Ikke dårligt.
Nogle timer senere stimler folk allerede sammen
for at se en af Portugals største fado-sangere...
Jeg har ondt af ham.
Han ved ikke, hvad han har rodet sig ud i.
...og hans utrolig skuffende canadiske guitarist.
- Eugene! - Hej, Eugene.
- Hej. - Velkommen.
Heldigvis er mine nye portugisiske venner...
- Hvor er du smart. - ...mødt op som støtte.
Vi har en meget særlig gæst i aften.
Jeg vil gerne have lov at præsentere Eugene Levy.
Jeg skal bare klimpre nogle enkle akkorder
og lade fagfolkene klare de mere indviklede toner.
Det lyder nemt nok, indtil man står foran et lokale fyldt med fado-fans.
Tak skal I have.
- Jeg skal ikke synge. - Okay.
Det er min allerførste fado-koncert. Jeg håber ikke, jeg ødelægger den.
De herrer.
To, tre, fire.
Det var nervepirrende at sidde deroppe, for de andre spiller så godt.
Men jeg tror ikke, jeg ødelagde det.
Jeg var bedre, end jeg havde regnet med.
Tak.
Hvor er det sjovt.
Svært at fatte, at jeg for få dage siden vidste så lidt om byen.
Jeg må sige, at når man intet ved om stedet, er det lidt af en øjenåbner.
Opdagelser og eventyr står prentet ind i Lissabons dna.
Portugiserne rejste ud i verden, opdagede nye og eksotiske ting
og flettede det ind i byens struktur.
Og det er inspirerende.
Jeg føler stadig, at jeg kæmper med den der eventyrånd.
Jeg ved godt, jeg stadig ikke har den, men jeg giver det et forsøg.
- Skål for min fado-premiere. - Ja.
Jeg kan måske beskrives som juniormedlem
af de rejsendes klub.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve