Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Sadie.
Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
Nacházím se na nejzápadnějším cípu Evropy.
Ve městě, které je nejblíž Severní Americe,
a přesto o něm vůbec nic nevím.
LISABON
Evropu miluju.
Byl jsem v Římě, Londýně a Paříži.
A člověk toho o těch městech hodně ví.
Ale Lisabon nedokážu ani ukázat na mapě. Skoro je mi trapně.
Ale prý je to nejslunnější evropské hlavní město.
Je možné, že právě proto se počet turistů v posledních letech zdvojnásobil?
Během svého pobytu tady se pokusím zjistit,
co oni vědí a já nepochybně ne.
To bylo na mě?
V Lisabonu mě přivítal místní průvodce a lamač srdcí Bernardo.
Jeho auto připomíná starý Hollywood ještě víc než jeho knírek.
- Pro mě? - Jo, pro vás.
- Jedeme. - Jedeme.
Tak jo, Bernardo. Povězte mi něco o Lisabonu.
Je skoro o 400 let starší než Řím.
O 400 let starší než Řím?
Pro nás je nějaké místo staré, pokud si ho pamatuje děda.
Tohle město je tu víc než 3 000 let.
Je to tu nádherné.
Ano.
Díky poloze na pobřeží Atlantiku
je to důležitý přístav pro obchod mezi Evropou a Afrikou.
Tohle je naše hlavní náměstí. Kdysi to bývalo místo pro obchod.
Takže lodě sem přivážely zboží.
A na tom náměstí pak probíhal obchod.
Přesně tak.
Zatímco zlatá éra Lisabonu byla v 16. století,
až do moderní doby to bylo tiše vlivné město.
Za druhé světové války mu přezdívali „město špionů“,
když tu v utajení operovali nacisté i agenti spojeneckých sil.
Lisabon je také známý tím, že je to město na sedmi pahorcích.
Přijde mi, že těch pahorků je tu mnohem víc.
A každá ulice, kterou projíždíme, je dlážděná kostkami.
Ano.
Snad Bernardo zná dobrého chiropraktika.
Tak jsme tady.
Na vrcholku jednoho z těch slavných pahorků
stojí můj hotel, bývalý palác,
jehož nejslavnějším obyvatelem byl výstřední aristokrat.
- Vítejte, pane Levy. - Moc hezké.
Své oblečení jsem podcenil.
Těžko říct, jestli mu dát dýško nebo ho vyzvat na duel.
Tady je to ale krásné.
Interiér hotelu Palacio odráží vkus hraběte,
který rozhodně nezastával názor, že méně je více.
Chtěli jsme zachovat co možná nejvíc ze starého paláce.
Manažerka hotelu Margarida mě uvedla do královského apartmá,
kde se uvelebím mezi dalšími vzácnými starožitnostmi.
Nádhera.
Cítím se tu stejně příjemně jako v obchodě s porcelánem.
Mám hrůzu z toho, že něco rozbiju.
Vše, co tu vidíte, dal vyrobit hrabě z Verride.
- Hrabě z Verride. - Verride.
Snadno se mi to vyslovuje, protože jsem Žid
- a ta hláska je celkem běžná. - Ano.
- Není to těžké. - Jen málo jazyků má...
- Ano. - Že?
Všechno je jeho práce. Ty štuky na stropě, řezbářské detaily.
Byl to bohatý muž a chtěl to dávat na odiv.
Tohle rozhodně musí být definicí koupelny.
- Ty kachličky jsou nádherné. - Ano.
Hotel je prý váš domov daleko od domova.
Mít domov daleko od domova, co vypadá takhle,
byl bych šťastný člověk.
Kdo je to na tom obraze?
Portugalská královna, která se provdala za anglického krále.
V Portugalsku byla rozšířená čajová kultura,
takže to ona přivezla do Anglie čaj.
To je zajímavá informace.
Nevadilo by vám všem říkat, že to víte ode mě?
- Nevadilo. - Dobře.
- Můžu tvrdit, že jste mě poučil. - To by bylo fajn.
Můžu se vydávat za čajového odborníka.
- Po vás. Pozor na schod. - No páni.
Ale o samotném Lisabonu pořád nevím skoro nic.
To je nádhera.
Jo, já... podíval jsem se dolů.
- Dobrý? - Nedošlo mi,
jak blízko jsem okraji. Pojďme zase dovnitř.
Zato vím, že nejšťastnější jsem, když stojím nohama pevně na suché zemi.
Margarida mi ale poradila, že nejlíp toto město ocením,
když se vydám na plachetnici po řece Tajo.
Proto vyrážím ven s průvodkyní Luísou.
- Tak jo. - Představuji vám kapitána Angela.
Zdravím, Angelo.
- Vítejte na palubě. Líbí? - Ano.
- Jsem poprvé na plachetnici... - Jo.
...a nikde nevidím velkou posádku.
Jo, víte, potřebujeme vaši pomoc.
No, udělám, co bude v mých silách.
Angelo nemá ani tušení, jak jsem nešikovný.
Pomůžete mi odvázat lana?
- Odvázat lana. - Lana.
Existuje pro lana námořní výraz, nebo jsou to jen lana?
- Lana. - Chápu. Jo.
Rozvineme plachtu.
Plachtu!
Ne, ne. Musíme to opravdu udělat.
- Pojďte. - Nahoru?
- Pohlídám kormidlo. - V pořádku. Nebojte.
A teď plachtíme.
Přímo před námi pluje pár lodí.
- To nic. - Nemám se bát?
- Ne, nebojte. - Jsou to jen lidé.
Hezká práce, že?
To ano, jen se nemuset tolik strachovat o svůj život.
Nějakým zázrakem jsem nás bezpečně dostal z přístavu.
Podívejte, jak je to hezké.
Odsud poznáte Lisabon nejlépe.
Vidíte staré město, kopce... ty slavné pahorky
a také sochu.
Říkáme jí Kristus Král.
Při pohledu na ni se vám jistě vybaví jiná země, že ano?
- Řekl bych... Brazílie. Jo. - Brazílie. Přesně.
Lisabonský kardinál navštívil ve 30. letech Rio
a moc se mu zalíbila socha Krista Spasitele.
Po návratu chtěl vytvořit něco podobného.
Co je tohle?
Původně to byl Salazarův most. Připomíná vám něco?
Jo... No, jistě, Golden Gate Bridge v San Francisku.
Má to svůj důvod,
protože Lisabon má se San Franciskem společné ještě něco.
Zemětřesení.
Faktem je, že velká část města byla při zemětřesení roku 1755 zničena
a byla přestavěna.
Ano. Proplouváme pod mostem.
Když došlo na návrh mostu,
najali Američany, aby byl odolný vůči zemětřesením,
jako ty v Kalifornii.
V Lisabonu najdete od všeho něco z celého světa.
Lisabonské panorama je neobyčejně mezinárodní
a už dlouhou dobu je mnohokulturní.
Toto je památník na počest něčeho, co mnoho lidí ani neví.
Právě odsud z Lisabonu námořníci odpluli...
- Ano. - ...za objevením Nového světa.
V 15. a 16. století
Portugalci našli námořní trasy do Indie, Brazílie, Číny a Japonska.
Znamenalo to příliv různých lidí a exotických produktů.
A Lisabon se tak stal nejbohatším městem Evropy.
Město, které jsem nedokázal najít na mapě,
přispělo k jejímu rozšiřování.
Portugalci rádi objevují svět i dnes.
Rádi cestujeme za různými zážitky.
A co vy? Také rád cestujete, abyste...
- Dobrodružství je mé druhé jméno, Luíso. - Skvělé.
Objevování světa mám v krvi.
Takže jste jako Portugalci.
Mám v sobě kousek portugalského ducha.
Lhal jsem.
Vypadala tak nadšená z toho, že tráví čas s dobrodruhem.
Možná jsem zašel trochu daleko.
Vůbec nejsem dobrodruh.
Tady uplatním herectví.
Skrýt tak velkou neschopnost si zaslouží Oscara.
Po náročném kormidlování lodi vím,
že co předstírat nemusím, je má láska ke koktejlům.
A hotelová specialita má námořní téma.
Má to být loď.
Už to vidím. Plachty.
Je to dobré.
Popíjení drinků dnes večer doprovází hudba.
Toto je odpověď Lisabonu na blues, takzvané fado.
Je to tradiční píseň námořníků, jako jsem technicky vzato teď i já.
Dnes ji zpívá megahvězda.
Říkejme mu Bono fada.
Těší mě. Jak se máte? Jsem Hélder.
- Hélder? - Hélder.
Takže odkud se ta hudba vzala?
Za první zpěvačku fada se považuje Maria Severa.
Byla to prostitutka, která hrála na kytaru.
- Prostitutka? - Ano.
Zajímavá historie.
Ani by mě nenapadlo, že tuto melodii vymyslí prostitutka.
Ale připišme jí zásluhy.
Ty by jí jistě v té době byly málo.
Lepší byla hotovost.
Je tam pár dlouhých, vleklých tónů.
Páni, na fado musíte mít hlas.
Jste hudebník?
- Aby... - Hrajete na něco?
- Třeba... - Špatně.
Na co?
- Na kytaru. - Na kytaru?
Za pár dní budeme hrát fado v jiném klubu.
Nechcete si zahrát spolu s námi?
Bylo od něj laskavé, že mě požádal o vystoupení.
Ale představa, že ho doprovázím na kytaru...
Zkazil bych mu set.
Nevím, jestli bych zvládl hrát...
- Zkuste to. - ...s vámi.
Nechci ho rozhněvat tím, že v nesprávné chvíli zahraju falešně.
Kytaru jsem neměl v ruce už několik let.
A věřte mi, nechci se veřejně ponížit.
Ale možná že když se k němu připojím,
bude to pro mě vítaná cesta k sebepoznání.
Je tu další z 220 lisabonských slunných dnů.
Není tajemstvím, že z nových věcí bývám nervózní,
a ještě víc to platí o mém žaludku.
Ale toto místo je jídlem pověstné,
a tak vyrážím do města ochutnat jeho požitky.
Nejdřív se tam musím dostat.
Ikonickým dopravním prostředkem je v Lisabonu historická tramvaj.
Nenechte se mýlit, nikdo nemá chůzi raději než já.
Ale je tu až moc kopců.
Inspirací jim byly kabelové tramvaje v USA,
a tak se jim původně přezdívalo Americanos.
Jedu tím poprvé.
V Torontu máme tramvaje, ale ne takovéhle.
Dávám přednost dopravnímu prostředku, kde nehrozí žádné drama.
- Asi máme problém. - Problém?
- Špatně zaparkované auto. - No, to je... S tím musím něco udělat.
Stojí tu auto. Je zaparkované moc blízko kolejím.
S takovouhle krizovou situací jsem nepočítal.
- Projeďte to. - Ne, prosím.
Být to na mně, projel bych to,
a sejmul bych přední část toho auta.
- To nesmíte? Nesmíte projet? - Ne, nesmím.
- Bude to na mě. - Jeho problém.
Stává se to často?
No... Ano, často.
To auto dostane pokutu, a pokud tam bude stát dál, odtáhnou ho.
Všechno se vyřeší. Tomu říkám šťastný konec.
Bohužel nemám čas čekat na vykonání spravedlnosti.
Vypadá to, že za kulinářskými požitky se musím vydat po svých.
Eugene, jsem Luísa.
- Luíso, moc mě těší. - Po dobu příštích pár hodin
mám na starost vaše blaho.
Aha.
Máte na starost můj žaludek.
Chci, abyste pochopil, proč my Portugalci milujeme jídlo.
Zaprvé milujeme jídlo, zadruhé jídlo a zatřetí jídlo a slunce.
To úplně chápu.
Pojďme nakoupit ingredience na váš oběd.
Luísa je místní šéfkuchařka, která vede kurzy vaření.
Tohle je ten nejlepší trh v Lisabonu.
Chodím sem každý den. Víte proč?
Myslím, že zemi a kulturu nejlépe poznáte
- prostřednictvím jídla. - Ano.
A v Lisabonu se zajímáme o mezinárodní jídlo.
Spoustu chutí a koření se k nám dostalo z celého světa.
Díky rozsáhlé portugalské obchodní síti
se sem dostala jídla z míst, jako je Afrika, Indie a Dálný východ.
- Hodně jsem slyšel o omáčce piri-piri. - Páni.
Prý je to skvělé, vynikající portugalské jídlo.
Tu omáčku si zamilujete.
Portugalští námořníci objevili silné papričky „ptačí oko“ v Mosambiku
a vytvořili z nich piri-piri.
To je svahilsky „paprička, paprička“.
Je tak štiplavá, že ji pojmenovali dvakrát.
- Ty asi budou ostré. Pálí? - Všechno pálí.
- Jako ho-ho-hodně? - Jo, jo, jo.
I když bych si přál vědět, jak se řekne: „Jsem spíš na kečup.“
Další v nabídce je něco, co místní zbožňují víc než piri-piri.
Ryby.
Jen v Japonsku a na Islandu se jich na osobu sní víc.
Takže my si připravíme tuhle rybu.
No teda.
Rybí trhy jsem nikdy moc nemusel
a nejspíš se nelíbí ani těm rybám.
Slyším to.
Křupe to.
Páni.
Právě proto mě na molu nikdy nepotkáte.
Pohled v očích té ryby budu vídat ještě řadu let.
Ale teď něco, na co jsem připraven ještě méně.
Vítám vás ve svém skromném domě.
Vaření.
Takže máme tu přísady na přípravu omáčky piri-piri.
Takhle tu cibuli odkrojím.
- Takhle ji odkrojím. - Ano.
A pak ji krájíte?
- Nejdřív ji oloupete. - Vy ji loupete?
- Ano. - Dobře.
- Musíte ji oloupat. - Jiný kraj.
Prostě jen rád jím. Vařím nerad, víte?
Při vaření se toho o člověku hodně dozvíte, že?
No, bojím se v tom... pokračovat.
Když jsem měl první rande se svou ženou,
vařil jsem čaj, do hrnku jsem vložil sáček
a pak ho lžičkou vymačkal.
Zeptala se, co dělám.
Povídám: „Vařím ti čaj.“
„A ty ho nelouhuješ?“
Řekl jsem, že nevím, co to znamená.
Nepohodli jsme se. A to bylo naše první rande.
A pak jste měl problém získat ji zpátky?
Ne, žádný.
Byla oslněná mou osobností.
Byla to velká láska.
- Nakonec ano. - Jak dlouho jste spolu?
Jsme svoji 45 let.
- Páni, to je skvělé. - Ano.
A... já vždycky měla za to, že mě nikdo netrumfne.
- A vy jste... - Osmatřicet.
- Vážně? - Ano.
- No, to je blízko. - Ano.
- Vedu o sedm. - Ano.
Rozvod se teď nevyplatí.
- Ne. - Ne. Nemá to smysl.
Jak říká moje žena, musel bych se seznamovat s novými příbuznými.
- Ano. - Že?
Musím vaší ženě poslat vzkaz,
- protože jsem si jistá, že s vámi trpí. - To ano.
Luíse už došlo, že nejlepší bude,
když mě nechá jen ochutnávat a dívat se.
- Papričky? - Ano.
Citron?
V dokonalé omáčce piri-piri je pálivost chilli
utlumena delikátní směsí z citronu, česneku, cibule a soli.
A poté co konečně přiložím ruku k dílu...
- Perfektní? - Ano.
...je omáčka hotová.
Omáčím tu rybu v marinádě.
A podle portugalské tradice
Luísa vystaví rybu dalšímu ponížení.
Jak se ta ryba koupe v tom mléce.
- Co je? - Jste horší než má vnoučata.
Jsem vybíravý.
- Zjemní to... - Tu rybu to zjemní?
- ...rybu. Však uvidíte. - Ano?
Působí velmi sebejistě, proto jsem do ní vkládal velkou důvěru.
Jsem nervózní.
Ryba, omáčka piri-piri. Ale opatrně.
Dobře.
Panebože. To je vynikající.
Nejlepší jídlo, co jsem jedl. V Portugalsku.
Skvělé. Díky za důvěru.
Podle mě jsem si nevedl tak špatně.
Nevadilo mi nechat se od Luísy komandovat.
- Na rybu. - Na rybu.
Lisabon má na lidi evidentně zvláštní vliv.
Nejen že zkouším nové věci, dokonce si některé i užívám.
Možná se na mě přenesl dobrodružný duch tohoto města.
Ale teď mě čeká ještě větší výzva. Hélderův koncert.
Vůbec mi to nenaskakuje.
Na kytaru už jsem dlouho nehrál.
A sem tam ode mě uslyšíte falešný tón.
Takže se na jevišti možná budu hodně šklebit.
Je možné, že kvůli mně to bude velmi smutné vystoupení.
Ale takové přece fado je, ne? Nemám pravdu?
Aspoň budu moct přispět k tomu,
že budou toužit po lepším hudebníkovi.
Jo, možná mě čeká dlouhá noc plná cvičení.
Dnes ráno mě majitel hotelu Kees bere na procházku po dlažebních kostkách
a slíbil, že to bude stát za to.
Dobré ráno.
- Máte vybraný styl. Pěkné. - Ano?
- Můj syn by byl tímhle outfitem nadšený. - Ano?
Holanďan Kees se tu usadil před více než 40 lety poté,
co procestoval svět.
Usadil jsem se tu,
protože Lisabon patří k nejkrásnějším místům na světě.
A aby mě o tom přesvědčil,
přišel na způsob, jak se vloudit do mého srdce: sladkým.
Snad vás mohu pozvat na pudinkové tartaletky.
Pudinkové tartaletky?
No teda. To je krása.
Pastel de nata vděčí za svou existenci jeptiškám,
které používaly bílky ke škrobení svých hábitů
a zbylé žloutky pak mniši zašlehávali do pudinku.
Bůh žehnej mnichům.
Těším se.
V každé ulici vidíte spoustu kachliček.
No páni.
V Lisabonu, nebo v celém Portugalsku se jim říká azulejos.
Tyto malované kachličky mají svůj původ u Maurů.
Azulejo je arabské slovo, které znamená „leštěné kameny“.
- Ty kachličky se v Lisabonu stále vyrábí? - Rozhodně ano.
Kachličky v našem hotelu jsou ručně vyrobené v továrnách,
kde to dělají už mnoho let.
Začínám poznávat osobitost města,
které jsem si předtím nevšiml.
To je nádhera.
Možná je načase ochutnat pastéis de nata.
To jste můj člověk.
Na zdraví.
Ach bože.
Ty tartaletky byly úžasné.
Byly neskutečně výborné.
Páni.
Důvod, proč navštívit Lisabon. Jen kvůli těm tartaletkám.
Až do dna.
Moc rád bych se ujal funkce hlavního ochutnávače tartaletek,
ale Kees má se mnou jiné plány.
Doporučil návštěvu jedné z nejstarších továren na kachličky.
Tady modelují, vypalují, glazují a malují
až 20 000 kachliček denně.
Mám schůzku s Diogem,
který do světa keramiky vnesl moderní design.
Setkání dvou špičkových umělců.
- Jsem Diogo. - Diogo.
- Eugene. - To jste vy.
Diogovy kachličky nesou historické modrobílé barvy azulejos.
Fintou je, že moje díla vypadají tradičně, a přitom jsou velmi netradiční.
Víc se soustředím na vzory a prvky ve vzorech.
- Aha. - Třeba tento vzor
připomíná malé stvoření nebo je inspirovaný kresleným stylem...
Rozumím. Vidím to.
Diogovy kachličky z limitované edice se prodávají za stovky dolarů za kus.
Jsou pečlivě malované rukou.
Tady Manuela je mistryní v malování kachliček.
Pracuje tu 42 let.
Dvaačtyřicet let? Úžasné.
Chcete to zkusit?
- Zkuste to. - Malovat? Já nevím.
Samozřejmě dává dokonalý smysl
dát mi volnou ruku a svěřit mi jeden jeho cenný návrh.
- Vidíte? - Začnu tady.
- Tak. - Aha.
Začal jsem dobře.
Vlastně jsem byl sám překvapený.
Jde vám to moc dobře.
Mám pro vás výzvu.
Ano?
Tady vidíte tyto bílé linky.
Tak co kdybyste je obtáhl?
- To... - Já...
Svěřil bych to jinému, ale...
- Udělám tohle. Tak. - Je to dobré.
Můj táta byl skvělý umělec. Kreslil karikatury a tak.
Pevná ruka. Pozice.
- Připraven? - To je na vás.
A já nic z toho... nepodědil.
To je zlé. Teď je to zničené.
Kam se poděl ten gen?
- Dobrá spolupráce. - Fajn.
- Snad se vám líbí. - Páni.
Má velký talent.
Tady jsem se úplně nevyznamenal,
ale doufám, že dnes večer se vykreslím v přívětivějším světle.
Moc se omlouvám.
No páni.
Slušné.
O několik hodin později se už davy lidí shromažďují,
aby si poslechly jednoho z nejlepších zpěváků fada.
Je mi toho chlapíka líto.
Podle mě neví, do čeho se to uvrtal.
A také jeho nesmírně podprůměrného kanadského kytaristu.
- Eugene. - Eugene.
- Zdravím. - Vítejte.
Ale někteří z mých nových portugalských přátel...
- Sluší vám to. - Páni.
...mě přišli podpořit.
Dnes tu máme významného hosta.
Představuji vám pana Eugena Levyho.
Stačí jen vybrnkávat jednoduché akordy
a to fajnovější nechat na profesionálech.
Zní to jednoduše do chvíle, kdy jste v místnosti plné fanoušků fada.
Děkuji vám.
- Zpívat nebudu. - Dobře.
Toto je můj první koncert fada. Snad to nepokazím.
Pánové.
Dva, tři, čtyři.
Bylo to strašně stresující,
protože v tom, co dělají, jsou velmi dobří.
Ale nemyslím si... že jsem to pokazil.
Hrál jsem líp, než jsem čekal.
Jo!
Děkuji.
Moc jsem si to užil.
Těžko uvěřit, že před pár dny jsem o tomto městě věděl tak málo.
Jako někdo, pro koho toto místo bylo jako nepopsaný list, mohu říct,
že mi to otevřelo oči.
Objevování a dobrodružství má Lisabon vepsané do své DNA.
Portugalci se odvážili do světa, objevili nové a exotické
a pak je vetkali do základů tohoto města.
A je to inspirativní.
Pořád mám pocit, že bojuju s tím dobrodružným duchem.
Vím, že ho v sobě ještě nemám, ale poddávám se mu.
Na mou premiéru fada.
- Jo. - Jo!
A asi bych se mohl označit za nového člena
klubu světových cestovatelů.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová