Един велик философ е казал: "Светът е книга
и онези, които не пътуват, прочитат само една страница".
Прочел съм няколко страници и не съм впечатлен от книгата.
Не горя от желание да пътувам по няколко причини.
Когато е кучи студ...
...не ми е приятно.
Плуване в леда, голи?
- Да. - Да, нямам търпение.
А когато е жега? Не ми е приятно.
Не съм толкова бърз.
- Но съм на 75 години. - Помощ?
Не, ще се справя.
Може би е време да разширя кръгозора си.
Боже.
За пръв път бъркам в задника на слон.
Хубавото е, че отсядам в невероятни хотели.
Каква красота.
Лошото е, че се съгласих да изследвам какво има извън тях.
- Внимавай. - Няма шега.
- Красива планина. - Вулкан е.
Вулкан?
Свят, който цял живот отбягвах.
Сейди.
Боже.
Ще се радвам просто да оцелея.
За последен път пия пет водки с финландец.
Намирам се в най-западната точка на Европа.
В града, който е най-близо до Северна Америка.
И за който не знам абсолютно нищо.
ЛИСАБОН
Обичам Европа. Бил съм в Рим, Лондон и Париж.
За тези градове се знае много.
А ще призная със срам, че дори не знам къде е Лисабон на картата.
Но научих, че е най-слънчевата столица в Европа.
Дали това е причина туристите да се удвоят в последните години?
Докато съм тук, ще се опитам да разбера
какво е това, което те знаят а аз очевидно - не.
Дали е за мен?
В Лисабон ме посреща гидът Бернардо, който си пада хубавец
и чиято кола напомня за Холивуд от едно време дори повече от мустака му.
- За мен ли е? - Да.
- Потегляме. - Добре.
Бернардо, разкажи ми за Лисабон.
Той е почти с 400 години по-стар от Рим.
С 400 години по-стар от Рим?
При нас едно място е древно, ако само дядо го помни.
Този град съществува от над 3000 години.
- Много е красиво. - Така е.
Разположен на устие до Атлантика,
Лисабон бил важно търговско пристанище към Африка.
Това е главният площад. Навремето е бил тържище.
Значи корабите са карали стоките тук и те са се търгували на този площад.
Именно.
Макар златният век на Лисабон да бил през 16. век,
градът запазил ненатрапчивото си влияние чак до наши дни.
През Втората световна война бил наричан "градът на шпионите",
когато тук действали едновременно нацистки и съюзнически агенти.
Също така Лисабон е известен като града на седемте хълма.
Струва ми се, че са повече от седем.
И всяка улица, по която минахме, е с павета.
Да.
Дано Бернардо познава добър масажист.
Юджийн, пристигнахме.
Хотелът ми, разположен на един от тези хълмове, е бивш дворец,
чийто най-известен обитател бил колоритен аристократ.
- Добре дошли, г-н Леви. - Много добре.
Чувствам се неглиже.
Чудя се дали да му дам бакшиш, или да го предизвикам на дуел.
Какво красиво място.
Интериорът на "Паласио" отразява вкуса на графа,
който явно не е вярвал в минимализма.
Искахме да съхраним колкото може повече от стария дворец.
Управителката Маргарида ме настанява в кралския апартамент,
където ще се разполагам сред другите безценни антики.
Много е красиво.
Чувствам се комфортно като в стъкларски магазин -
тръпна от ужас, че ще счупя нещо.
Всичко, което виждате, е правено по поръчка на граф Верхиде.
- Граф Верхиде. - Верхиде.
За мен е лесно, тъй като съм евреин
и този звук е обичаен.
В малко езици има...
- Вярно е. - Нали?
Всичко е правено от него. Орнаментите по тавана, лампериите.
Бил е богат човек и е искал да се покаже.
Ето такава трябва да бъде една баня.
Плочките са прекрасни.
Казват, че хотелът е втори дом, когато пътуваш.
Ако имах втори дом като този, щях да съм много щастлив.
А кой е на портрета?
Била е кралица на Португалия и се е омъжила за английския крал.
В Португалия се е пиело чай.
Всъщност тя пренася чая в Англия.
Много полезна информация. Може ли да казвате, че сте го чули от мен?
- Добре. Ще казвам, че го знам от вас. - Голям майтап.
Вече мога да мина за експерт по чая.
- След вас. Стъпалото. - Боже.
Но още нищо не знам за самия Лисабон.
Красота.
Оле, просто погледнах надолу.
Не бях разбрал колко съм близо до ръба.
Да влезем вътре.
Знам, че съм най-щастлив, когато съм стъпил на твърда земя.
Но Маргарида ми казва, че за да оценя този морски град,
трябва да се разходя с корабче по реката Тежу.
Затова поемам с екскурзоводката Луиза.
Искам да ти представя капитан Анжело.
Здравей, Анжело.
- Добре дошъл на борда. Харесва ли ти? - Да.
За пръв път съм на платноходка и не виждам голям екипаж.
Да, ще имаме нужда от помощта ти.
Ще направя каквото мога.
Анжело няма представа колко съм некадърен.
Ще ми помогнеш ли да приберем въжетата?
- Да приберем въжетата. - Въжетата.
Има ли морски термин, или им казвате "въжета"?
- Въжета. - Ясно.
- Да вдигнем платното. - Вдигай!
Не. Трябва ние да го вдигнем.
- Ела. - Искаш да се кача?
- Зарязваме руля. - Няма страшно.
И отплавахме.
Пред нас преминават лодки.
- Не се бой. - Така ли?
- Да, няма страшно. - Това са само хора.
- Хубава професия, нали? - Да, ако не те е страх за живота ти.
Като по чудо изкарах лодката безопасно от пристанището.
Вижте колко е красиво.
Така най-добре ще опознаеш Лисабон.
Можеш да видиш стария град, прочутите хълмове.
И онази статуя.
Наричаме я Христос Цар.
Като я гледаш, те подсеща за една друга страна, нали?
- Ще кажа Бразилия. - Именно.
Кардиналът на Лисабон посетил Рио де Жанейро през 30-те години
и останал впечатлен от статуята на Христос Спасителя.
Когато се върнал, поискал да направи нещо подобно.
А какво е това там?
Мостът първо се казвал "Салазар". Да ти напомня на нещо?
Разбира се, на моста "Голдън Гейт" в Сан Франциско.
С основание,
защото Лисабон си прилича по още едно със Сан Франциско.
По земетресенията.
Градът бил разрушен при голямото земетресение през 1755 г.
и го построили наново.
Да. Минаваме под моста.
За проектирането на моста
наели американци, за да издържа на земетресения
като тези в Калифорния.
В Лисабон може да се види по малко от целия свят.
Архитектурата на Лисабон е удивително интернационална
и градът отдавна е смесица от култури.
Този паметник е в чест на нещо, което много хора не знаят.
Моряците тръгват точно от Лисабон,
за да открият Новия свят.
През 15. и 16. век
португалците откриват морски пътища до Индия, Бразилия, Китай и Япония.
И запристигали различни хора, екзотични продукти.
Лисабон се превърнал в най-богатия град на Европа.
Не е за вярване, че град, който не намирах на картата,
всъщност я е начертал.
И днес португалците обичат да изследват света.
Обичаме пътуванията и преживяванията.
- Ами ти? Обичаш ли да пътуваш? - Аз...
- Приключенията са в кръвта ми. - Чудесно.
Да изследвам света е в природата ми.
- Значи си като португалците. - Да, имам нещо португалско.
Излъгах. Тя толкова се радваше, че е в компанията на приключенец.
Може би малко прекалих. Не съм никакъв приключенец.
Тук на помощ идва актьорството.
Щом мога да скрия такава неадекватност, заслужавам "Оскар".
След тежкия ден, в който управлявах кораб,
нещо, за което не се налага да лъжа, е любовта ми към коктейлите.
Специалитетът на хотела е на морска тематика.
Това е лодка. Сега разбирам. Платна.
Много е хубаво.
Вечерното питие се сервира с музика.
Това е блусът на Лисабон и се казва фадо.
Фадото се пеело от моряците, какъвто съм и аз сега.
Тази вечер пее суперзвезда.
Да кажем, че е Боно на фадото.
Приятно ми е. Как сте? Казвам се Хелдер.
- Хелдер? - Хелдер.
Как се е зародила тази музика?
Първата певица на фадо била Мария Севера.
Била проститутка и свирела на китара.
- Проститутка? - Да.
Интересна история.
Не би ми хрумнало, че проститутка е измислила тази музика.
Но да й отдадем признанието, което със сигурност не е получила приживе.
Не броим парите.
Има дълги и протяжни тонове.
Леле, трябва ти глас, за да пееш фадо.
Музикант ли сте? Свирите ли на някакъв инструмент?
- На нещо... - Лошо.
На какво?
- На китара. - Китара?
След няколко дни ще пеем в друг фадо клуб.
Защо не посвирите с нас?
Беше много мил, когато ме покани да свиря.
Но идеята да му акомпанирам на китара...
Ще му съсипя концерта.
Не знам дали мога да свиря...
- Пробвайте. - ...с вас.
Не искам да си навлека гнева му, като сбъркам някоя нота.
Не съм докосвал китара от години.
Повярвайте, не си падам по публични унижения.
Но пък ако изляза с Хелдер на сцената,
може да постигна нужното себепознание.
Днес е още един от 220-те слънчеви дни годишно в Лисабон.
Не е тайна, че ме е страх да опитвам нови неща
и това важи още повече за стомаха ми.
Но Лисабон е рай за ценителите на храната
и аз поемам към центъра, за да опитам вкуснотиите.
Първо трябва да стигна там.
Лисабон е известен със своите трамваи.
Никой не обича движението повече от мен.
Но улиците са стръмни.
Трамваите били вдъхновени от кабелните си побратими в САЩ
и първоначално им казвали "американо".
Не съм се качвал на такъв.
В Торонто имаме трамваи, но са по-различни.
Предпочитам транспорт, който не е свързан с драми.
- Мисля, че има проблем. - Проблем?
- Неправилно паркирана кола. - Трябва да направя нещо по въпроса.
Една кола е паркирала много близо до релсите.
Не очаквах подобна извънредна ситуация.
- Карайте през нея. - Не, моля ви се.
Ако бях аз, щях да продължа
и да й отнеса предницата.
- Не може ли да минете през нея? - Не може.
- Аз ще съм виновен. - Проблемът е негов. Често ли се случва?
Да, често.
Шофьорът ще бъде глобен и ако не махне колата, ще я вдигне паяк.
Всичко се нареди. Щастлива развръзка.
Уви, нямам време да чакам правдата да възтържествува.
Принуден съм да се отправя пеша в търсене на лакомства.
Юджийн, аз съм Луиза.
- Луиза, приятно ми е. - Аз отговарям за твоето добруване сега.
Отговорна си за това, което влиза в стомаха ми.
Искам да знаеш, че в Португалия обичаме храната.
На първо и второ място обичаме храната, на трето - храната и слънцето.
Разбирам отлично.
Нека да купим продуктите, които ще ни трябват за обяда.
Луиза е шеф готвач и води кулинарни курсове.
Това е най-хубавият пазар в Лисабон.
Идвам тук всеки ден. Знаеш ли?
Мисля, че една страна и културата й се опознават
- чрез храната. - Така е.
А в Лисабон харесваме интернационалната храна.
Заимствали сме много аромати и подправки от цял свят.
Португалските търговци
пренесла храни от места като Африка, Индия и Далечния изток.
- Слушал съм много за соса пири-пири... - Леле.
...като един от най-вкусните португалски деликатеси.
Сосът пири-пири ще ти хареса.
Португалските моряци открили лютите чушлета "птиче око" в Мозамбик
и създали пири-пири.
На суахили значи "пипер, пипер".
Толкова е люто, че думата се повтаря.
- Изглеждат много люти. Така ли е? - Всичко е много люто.
- Чак очите ти изхвръкват? - Да.
Жалко, че не знам как е на португалски:
"Харесвам повече кетчуп".
Менюто включва и нещо, което местните обичат дори повече от пири-пири - риба.
Само в Япония и Исландия се яде повече риба.
- Ще сготвим ето тази риба. - Боже.
Никога не съм харесвал рибните пазари.
Вероятно не са любими и на рибите.
Чувам да хрущи.
Олеле.
Ето защо няма да ме видиш на кея.
Знам, че ще виждам погледа на тази риба години наред.
Следва нещо, за което съм още по-неподготвен.
Добре дошъл в скромния ми дом.
Готвене.
Юджийн, това са съставките за соса пири-пири.
Ще нарежа лука.
- Първо ще го срежа така. - Да.
Кълцаш ли го?
- Преди това се бели. - Ти го белиш?
- Да. - Добре.
- Лукът се бели. - Е, различни култури.
Обичам да се храня. Не и да готвя.
Научаваш много за хората, когато готвиш, нали?
Страх ме е да навляза в тази тема.
На първата среща с жена ми
направих чай. Сложих пакетчето чай в чашата,
изцедих го с лъжица и го извадих.
Тя каза: "Какво правиш?".
Казах: "Правя ти чай".
Тя попита: "Не го ли киснеш?".
Казах: "Не знам какво е това".
И започнахме да спорим. Това беше първата ни среща.
Трудно ли я убеди за втора среща?
Не ми беше трудно.
Беше заслепена от моя характер.
- Наистина те е обичала. - Случи се след време.
- От колко време си женен? - От 45 години.
- Това е чудесно. - Да.
Пък аз все си мисля, че моят брак е най-дълъг.
- А ти си омъжена... - От 38 години.
- 38? - Да.
- Почти колкото мен. - Да.
- Водя те със седем. - Да.
Вече няма смисъл да се развеждаме.
- Да. - Няма смисъл.
Както казва жена ми, ще трябва да се запознаваме с нови роднини.
- Да, именно. - Нали?
Трябва да напиша писмо до жена ти,
- защото съм сигурна, че страда с теб. - Така е.
Луиза проумя, че ще е най-добре да ме остави
просто да похапвам и да гледам.
- Чушлета? - Да.
Лимон.
За перфектния сос пири-пири лютивината на чушлетата се убива
с деликатна смес от лимон, чесън, лук и сол.
След като най-после и аз свърших нещо...
- Как е? - Идеално.
...сосът е готов.
Ще мариновам рибата.
И в духа на португалската традиция
Луиза подлага рибата на още унижения.
Рибата се кисне в млякото.
- Какво? - Ти си по-зле от внуците ми.
Капризен съм на храна.
- Ще направи по-крехка... - Става по-крехка?
- ...рибата. Ще видиш. - Така ли?
Тя излъчва увереност и аз й се доверих.
Страх ме е.
Рибата, сосът пири-пири. Но внимавай.
Добре.
Боже. Невероятно.
Не съм ял нещо по-вкусно в Португалия.
Чудесно. Благодаря, че ми се довери.
Мисля, че не се справих зле с готвенето.
Не ми пречеше, че Луиза ме командва.
- За рибата. - За рибата.
Явно Лисабон действа странно на хората.
Не само опитвам нови неща, но и някои ми харесват.
Може би съм взел малко от авантюристичния дух на града.
Но ме очаква по-голямо предизвикателство - концертът на Хелдер.
Нищо не мога да си спомня.
Не съм хващал китара от много време.
И може да чуете една-две фалшиви ноти, ако се заслушате.
Така че може да гримаснича честичко на сцената.
Концертът може да се окаже много тъжен заради моето свирене.
Но нали това е фадото?
С удоволствие ще допринеса за копнежа
за по-добър музикант на сцената с онзи певец.
Май ще трябва да се упражнявам цяла нощ.
Тази сутрин собственикът на хотела Кeес ще ме разходи по паветата
с обещанието, че ще си заслужава.
- Добро утро. - Добро утро.
- Отличен стил. Харесва ми. - Така ли?
- Синът ми ще полудее по този тоалет. - Така ли?
Холандецът Кеес идва тук преди повече от 40 години,
след като е обиколил света.
Преселих се тук, защото Лисабон е едно от най-красивите места на света.
И за да ме убеди в това,
той е открил начин да стигне до сърцето ми - сладкиши.
Позволи ми да купя пай с карамел.
Пай с карамел?
Леле. Прекрасни са.
Пастейш де ната дължи съществуването си
на монахините, които колосвали расата си с яйчен белтък,
и оставяли жълтъка на монасите да правят крем карамел.
Бог да поживи монасите.
Нямам търпение.
На всяка улица ще видиш плочки.
В Лисабон и в Португалия ги наричат азулежу.
Тези цветни плочки идват от маврите.
Азулежу е арабска дума, която означава "полирани камъни".
- Тези плочки правят ли се още в Лисабон? - Абсолютно.
Плочките в хотела ни са изработени ръчно в същите фабрики,
които ги правят от векове.
Започвам да забелязвам характера на града,
който досега ми беше убягвал.
Това е великолепно.
Юджийн, може би е време да опитаме пастейш де ната.
Такива хора харесвам.
- Наздраве. - Наздраве.
Боже.
Тези пайове са божествени.
Бяха невероятно вкусни.
Леле.
Дори само заради сладкишите си струва да посетиш Лисабон.
До трошичка.
На драго сърце ще стана главен дегустатор на пая с крем карамел,
но Кеес има други идеи.
Препоръча ми да посетя една от най-старите фабрики за плочки в града.
Тук се пресоват, пекат, глазират и рисуват
до 20 000 плочки на ден.
Имам среща с Диого,
който е внесъл модерен дизайн в света на керамиката.
Един авангарден артист среща друг.
Диого.
- Юджийн. - Значи това си ти.
Плочките на Диого са в традиционните синьо и бяло.
Интересното е, че моите творби изглеждат традиционно,
но не са такива.
Акцентирам върху шарките и елементите в самите шарки.
- Ясно. - Ако вземем тази шарка,
може би прилича на малко създание или герой, вдъхновен от комиксите.
Виждам го.
Плочките от лимитираните серии на Диого се продават за стотици долари.
Те се рисуват старателно на ръка.
Това е Мануела. Тя е майсторът на рисуването на плочки.
Работи тук от 42 години.
42? Невероятно.
Пита искаш ли да пробваш.
- Опитай. - Да рисувам? Не знам.
Разбира се, най-логично е
да ме пусне да се вихря върху един от ценните му дизайни.
Ще започна оттук.
- Добре. - Разбирам.
Започнах добре плочката.
Дори се изненадах от себе си.
Всъщност се справяш много добре.
- Имам едно предизвикателство за теб. - Така ли?
Тук има едни тънки бели линии. Как да ги предпазим?
Бих извикал някой друг.
- Ще направя така. - Добре.
Баща ми беше много добър художник. Рисуваше карикатури.
Стегни ръката.
- Готов ли си? - Когато кажеш.
Не съм взел нищо от таланта му.
Зле е. Съсипах плочката.
Какво е станало с гена му?
Съвместният ни проект. Дано си доволен.
Той е много талантлив.
Не може да се каже, че се справих блестящо,
но се надявам довечера на концерта да се представя в по-добра светлина.
За което се извинявам.
Боже.
Не е зле.
Няколко часа по-късно вече се събират хора
да гледат един от най-великите певци на фадо в Португалия.
Жал ми е за този човек.
Едва ли подозира в какво се е забъркал.
И невероятно посредствения му канадски китарист.
- Юджийн. - Здравей, Юджийн.
- Здравейте. - Добре дошъл.
За щастие, някои от новите ми португалски приятели...
Леле, много си шик.
...са дошли да ме подкрепят.
Имаме един много специален гост.
Искам да ви представя г-н Юджийн Леви.
Трябва само да изсвиря простите акорди
и да оставя на професионалистите по-сложната работа.
Изглежда лесно, докато не видиш залата, пълна с почитатели на фадо.
Благодаря ви.
- Няма да пея. - Добре.
Това е първият ми фадо концерт. Дано не се изложа.
Господа.
Две, три, четири.
Беше много страшно да застана отпред, защото те са отлични музиканти.
Но не мисля, че провалих концерта.
Бях по-добър, отколкото смятах.
Благодаря.
Много е забавно.
Невероятно е, че допреди дни знаех толкова малко за този град.
С ръка на сърцето ще кажа, че това, което научих, ми отвори очите.
Откривателството и приключенията са в същността на Лисабон.
Португалците тръгнали по света и открили новото и екзотичното,
а после го втъкали в канавата на този град.
И това е вдъхновяващо.
Още ми е трудно да се отдам изцяло на този авантюристичен дух.
Знам, че не го притежавам, но полагам усилия.
За моята премиера във фадото.
Да!
Мога да мина за младши член
на клуба на пътешествениците.
Превод на субтитрите Петя Петрова