Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно,
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Коли я всім казав, що їду на сафарі в Південну Африку,
мені відповідали: «Ого. Мабуть, ти дуже цього чекаєш».
А я казав: «Ну, я мав би».
Але я не сильно люблю дику природу.
ПІВДЕННА АФРИКА
Я дивився програми про природу
і бачив у них майже всіх тварин, яких можна побачити тут,
і для цього мені не треба було їхати через пів світу.
Але я таки приїхав - у безперечно прекрасну країну.
Тут живе 7% усіх рептилій і ссавців світу.
Я люблю тварин,
але на все, що вважає мене за обід, я б краще дивився,
безпечно влаштувавшись на дивані.
Вітаю, мене звати Бонґа.
Бонґа. Юджин.
- Дуже приємно. Сідайте. - І мені.
Мені й справді приємно познайомитися з Бонґою,
бо він - гід, який безпечно довезе мене до готелю.
Національний парк ім. Крюґера - один з найбільших заповідників Африки.
Його площа - близько 21 тис. кв. км.
Це ніби Нью-Джерсі, повний левів і гієн.
Кажуть, щороку парк відвідує мільйон людей.
Авжеж, скільки з них вертається додому, ніхто не каже.
У цьому парку можна побачити тварин усіх видів?
Національний парк ім. Крюґера відомий тваринами «великої п'ятірки».
Це тварини, з якими небезпечно зустрічатись, якщо ви гуляєте пішки.
А що це за «велика п'ятірка»?
Слон, буйвіл, лев, леопард,
ну й ще носоріг.
Добре. Добре.
А це готель?
Так. Тут буде вся магія.
Чудово.
Ну, Юджине, виходьте і йдіть по колії.
Виходити і йти по колії?
Чудово. Замість страху бути з'їденим живцем мене швидко
охоплює жах загинути під колесами потяга.
Юджине, ласкаво просимо в «Крюґер Шалаті». Я Ґевін.
Ґевін. Як ваші справи?
Дуже добре, дякую.
Ґевін - менеджер одного з найунікальніших готелів світу.
«Крюґер Шалаті» - це 13 залізничних вагонів,
що висять над річкою Сабі на мосту довжиною понад 300 метрів.
Затримка буде довга. Цілий готель на колії.
Нестандартно, так?
Таких готелів я ще не бачив.
Сто років тому приїхати сюди можна було лише по цій колії,
але 1973 року її закинули,
частково через те, що потяги вбивали багато тварин.
Відремонтовані вагони збирали
по всій Африці, щоб втілити в життя це інженерне диво.
- Поміняємося, чи все добре? - Ні, я в порядку.
Готель відкрили 2020 року.
З нього відкриваються дивовижні види на дивовижно небезпечні речі.
Цієї ночі наша...
наша нічна камера зняла левів - прямо тут.
- Прямо під нами. - Ні.
Кілька гостей почули, як вони гарчать, і хотіли знати,
- чи вони на терасі. - Ні. Ну ви даєте.
І що, вони були на терасі?
- Ні, не на терасі. - Добре.
- Тут досить безпечно... - Досить - не цілком.
- Досить безпечно. Ясно. - Так. Не забувайте, це ж Африка.
Авжеж.
Неможливо забути, що я в Африці.
Вона - скрізь, і вона надзвичайна.
Ого. Оце так.
Це найкраще місце, щоб сісти й цілий день спостерігати за тваринами.
- Що то було? - Гіпопотам.
Ясно.
- Ходімо глянемо ваш номер? - Так.
Ходімо.
Ми забронювали для вас сафарі.
Коли ви тут зорієнтуєтеся, ми чекаємо вас у машині.
Дякую.
Вагони було збудовано ще в 1950-х.
Але їхню комфортність підвищили настільки, що й мене влаштує.
Справді вражає.
Тут безперечно відчуваєш, що ти в Африці.
Так. Не знаю, що то було.
З таким балконом і вікнами від стелі до підлоги
відчуваєш, що ти близький до природи.
Можливо, занадто близький.
Що за чорт?
Там когось убивають. Не знаю, що то за звук.
Якесь жахливе кахикання. Щось кахикало.
Мені постійно кажуть про «велику п'ятірку».
Буде добре, якщо в цій поїздці я лишуся «великою одиницею» - живим.
Просто неймовірно.
Але удача любить сміливих, тому я вирушаю на сафарі з Бонґою.
Ви сідаєте в машину й не виходите. Завжди будьте в машині...
Ого.
- О боже. Гляньте. - Крокодил. Крокодил.
- Який прекрасний, великий крокодил. - Ого.
Бачите зуби,
- як вони стирчать? - Я ба... Я бачу зуби.
Це усмішка смерті.
Бо такий крокодил може перекусити дорослу людину.
Він був майже як несправжній.
Здавалося, ніби його там поклали спеціально,
щоб туристами було на що дивитися.
Дивіться. Попереду леопард.
О, так.
- Мій перший леопард. - Один з «великої п'ятірки».
Ну от.
Стоп, стоп. Подивіться ліворуч.
Слон.
Ще один з «великої п'ятірки».
Ну й ну.
Вони використовують різні методи для спілкування.
І можуть видавати животом цікаве бурчання,
яким посилають сигнал у землю.
А на ступнях у них є рецептори,
які відчувають ці вібрації.
- Ого. - Так.
- Нам щастить. - Так і є.
Двох я вже побачив. Вони ніби зайняли до мене чергу.
Мабуть, фанати «Шиттс-Крік».
- Дивіться на дорогу. - Гіпопотам?
Ні-ні. Це бородавочник.
- Бородавочник. Це вже занадто. Ого. - Бородавочник.
Так-так.
Яке неприємне створіння.
У них дуже гострий слух.
Ну, хоч щось же мусить бути доброго в їхньому житті.
Кажуть, ніщо не зрівняється з африканським заходом сонця.
А я скажу,
що мені комфортно насолоджуватися промінням сонця в цьому джипі.
Зараз підемо прогулятися.
- Доведеться йти пішки? - Пішки. Так.
Не можна виходити з машини.
Я, звісно, люблю заходи сонця,
але не аж так, щоб мене за них з'їли.
Бонґа запевняє, що це безпечно.
А ніщо не каже «безпечно» так промовисто, як озброєний охоронець.
Яка у вас порядна зброя.
Так.
- Ідемо колоною по одному. - Ясно.
Якщо бачите буйвола, гіпопотама, просто кажіть:
«буйвіл ліворуч», «гіпопотам праворуч».
Мені страшно від того, що то я повинен казати:
«Гіпопотам ліворуч, носоріг праворуч».
А ви ніби будете отакі: «Що?».
У вас є питання?
«Нащо ми це робимо?» - перше питання.
- Що ж, по одному. - Ага.
Коли починає сідати сонце, то з'являються кішки?
Так. Кішки виходять у темряві,
бо в них прекрасний нічний зір.
Ви не в колоні по одному.
Вибачте. Ой-ой. Пробачте.
- Що ви показуєте? - Там мавпи.
- Дивіться, ліворуч мавпи. - Мавпи?
Мавпи перебираються на дерева,
коли заходить сонце.
Слухайте, ви не в колоні по одному. Хочете моєї смерті?
- Проходьте. - О, гляньте.
Ми це називаємо «підвечірок».
А я це називаю «оце вже краще».
Тут у нас суха ковбаса з бородавочника.
- Ага. Що ще? - А ще...
шніцель з крокодила.
- Шніцель з крокодила? - Так.
Ну, я з задоволенням подивлюсь, як ви його їсте, Бонґо.
Він дуже смачний.
Мабуть, мені просто горілки з тоніком.
Авжеж.
- Будьмо. - Будьмо.
Будьмо.
Як на мене, було непогано. Побачили чимало цікавого.
- Ми побачили багато тварин. - Так.
Здається, ви якось до цього причетний.
Не знаю як. Мабуть, ви це організували.
Коли бачиш тварин по телевізору, ти на своїй території.
А тут ти на їхній території.
Наявний такий собі елемент небезпеки,
який породжує елемент хвилювання.
Як гарно.
Хоч бачити цих тварин у дикій природі й цікаво,
я не сильно зрадію, якщо хтось із них прокрадеться в готель.
Вікон не відчинятиму.
Я точно не зможу спати,
якщо чутиму, як одна тварина верещить
на всю пащеку, поки інша рве її на шматки.
На диво добре виспавшись,
я готовий до сніданку, поки якийсь звір не зробив сніданок з мене.
- Доброго ранку, Юджине. - Доброго.
Як вам у нас живеться?
- Ну, поки що добре. Так. - Поки що добре.
Ви сподобалися комасі.
- Що? Що це таке? - Ух.
- Бачу на вас комаху. - О боже.
- Зробіть послугу. Скиньте її. - Он вона.
Зараз.
Фанта...
- Не бійтеся. - Я не боюся.
Це... Якась штука. Гігантське щось, так?
Сарана.
Перший ранок, а мене вже атакує -
уявіть собі - гігантський богомол.
Хочеться сьогодні змінити рід діяльності.
Зайнятися чимось без ризику загинути чи втратити кінцівку.
На щастя, менеджер готелю Ґевін запросив мене зіграти в гольф.
Я радий.
Люди ж грають там у гольф - значить, має бути безпечно.
«Використання поля для гольфу - на ваш страх і ризик.
Вони не беруть на себе відповідальності за будь-які збитки,
шкоду та/або травми. Смертельні чи інші».
Треба побалакати з Ґевіном.
Поле для гольфу «Скукуза» - одне з найдикіших у світі.
Воно ніяк не захищене від звірів. Навіть дрес-кодом.
Огорожі тут нема? Тобто...
Саме так.
І як же тоді грати?
Якщо м'яч вилітає в кущі,
можна впевнено казати, що там він і лишиться.
- Ясно. - Не підіймайте голови,
коли чуєте позаду в кущах тріск.
Ну що, посадимо Юджина в гольф-карт?
Поїхали.
Усе, рушаймо.
На тому тижні я зняв відео гіпопотама, він стояв прямо перед нами, отут.
- Отут, у воді. - Ого.
Гіпопотами можуть пробігти сто метрів менш ніж за десять секунд.
Тому я настроєний зробити перший удар менш ніж за дев'ять.
Ну, це й справді неабищо.
Так. О боже. Гляньте.
Ай-яй!
Гіпопотам - найнебезпечніша тварина.
Через нього стається найбільше смертей.
Я знаю, нащо ви це робите.
Знаєте, Ґевіне, бити над водою і так важко.
Він хоче зіпсувати мені гру.
Розумієте? «Гіпопотам - найнебезпечніша тварина».
Брудний прийом. Я й не думав, що він брудно грає.
Можете не підіймати голови. Я дивлюся, що там позаду.
Ні!
Спробуймо ще раз.
То пташка засміялася?
Де він дівся?
Отам, позаду.
- Покажіть, як треба. Давайте. - Що ж. Добре.
Зараз побачимо.
Так, сер.
Я дещо стримувався, бо не хотів його принизити. Тому я...
Стає страшнувато, вам не здається?
Я краще піду туди, де дають обід,
і, може, сховаюся за дітьми.
Після такої гри в гольф
я й не думав, що можна ще наблизитися до місцевої звірини.
Але Бонґа організував якусь пригоду і обіцяє,
що після неї вираз «ніс до носа» набуде для мене нового значення.
Спершу треба туди доїхати.
Ух ти. Які буйволи. Ого, які великі.
Я чув, що бувають такі обличчя, що спиняють рух,
але ця ватага пішла ще далі.
Вони дивляться прямо на нас.
Стає страшнувато.
Ну, хай витріщаються.
Буває, що тваринам треба показати, хто в домі хазяїн.
Звісно ж, я це можу. Сидячи позаду в цій машині.
Хороша новина? Побачив ще одну тварину з «великої п'ятірки». А погана?
Вони вбивають до 200 людей на рік. Тому я згодний їхати за їхнім графіком.
Минувши цей звірячий блокпост,
я нарешті доїхав до Пітера, головного ветеринара парку.
Пітере, то чим саме ми сьогодні займемося?
Сьогодні ми плануємо знерухомити слона,
щоб провести загальний медогляд, поки він лежить.
Ніколи не чув, щоб так побіжно згадували знерухомлення слона.
А яка моя роль?
Спробуємо максимально залучити вас до процедур.
Добре. Надіюся,
вони не розраховують, що я аж так багато робитиму,
бо моя спеціалізація - комедійний актор.
Акторам не звикати до інструктажів з техніки безпеки,
але сьогодні я слухаю з особливою увагою.
Побачите, що слон ворушиться,
навіть якщо він мочиться, - кажіть мені.
Це означає, що слон починає прокидатися.
Якщо слон починає мочитись,
як далеко треба відійти?
Ні, треба тікати.
Треба тікати.
- Так. - Зрозумів.
Ми з гелікоптерами не сильно дружимо,
тому я їду в супровідній машині разом з колегою Пітера, Мішель.
Я майже всім рекомендую
не летіти на вертушці, коли стріляють дротиками.
Мене вмовляти не доведеться.
Гей, схоже он наш пацієнт.
Вони намагаються вертушкою загнати тварину отуди,
- і тоді Пітер випустить дротик. - Ясно. Зрозумів.
Ого. Нічого собі.
Подивіться, як літає. Бачили коли-небудь щось подібне?
Він іде саме туди, куди його ведуть.
- Ну от, він починає спотикатися. - Ось і все.
- Так. Він лягає. - Ось і все. Так.
І зараз його вкладуть на бік.
Було неймовірно.
Такі вибіркові перевірки допомагають стежити
за здоров'ям поголів'я слонів.
Тепер у працівників є менш ніж 30 хвилин, щоб зібрати дані,
поки не перестав діяти нешкідливий транквілізатор.
Ваш перший слон. Ідіть торкніться його.
Ух ти.
Він спокійний, і якраз у такому стані, що ми зможемо над ним попрацювати.
Він спокійніший, ніж я зараз.
Я не дуже люблю серіали про лікарів.
От зараз, наприклад, йому відкриватимуть рота.
А тепер вони... Ох.
- Поки що все добре? - Поки що добре.
Ясно. Тримайте мене в курсі.
Добре.
- Юджине, не знаю, чи ви... - Так?
...хочете допомогти взяти зразки?
- Узяти зразки? - Зразки, так.
- Так? - Ось вам довга рукавичка.
Можете уявити...
Не знаю. Не думаю, що...
- З цього кінця. - О так. Ні.
Ні. Ні.
Щось мені не дуже подобається, до чого все йде.
- Ви просто... - Ага.
...візьмете зразок фекалій.
- Мені не потрібно все... Так. - Візьму зразок фекалій?
Ага. А якщо цей велетень прокинеться, поки я,
ну... там?
Можна не так обережно.
О господи. О господи. Вибач мені.
- Він стискає. - Стискає?
- Так. - Добре.
І я його розумію!
- Намацали щось? - Не знаю.
- Помацайте скрізь. - Самі помацайте. Не хочете?
- Щось є. - Чудово.
Чесно скажу: це я вперше запихав руку слонові в дупу.
Викреслю це зі списку важливих справ.
Це одне з найгірших вражень моєму у житті...
А це ж не зовсім
- фекалії? - Це не вони.
Я вам допоможу.
Удачі. Може, треба глибше шукати.
- Побачимо. - Може, замовити туди «Убер»...
- Розумієте мене? - Дістала.
Ясно.
- Ось що треба. - Ага.
Цікаво в цій вашій Африці.
Кажуть, слони ніколи не забувають, тому...
здається, Юджине, він вас шукає.
І справді. Ну, тоді я просто тут пригнуся.
Навряд чи я повернуся на це поле,
бо він упізнає мою руку. Розумієте?
Може, облич він не пам'ятає,
та як побачить цю руку, то, ну...
Побачити цю велетенську тварину,
отримати можливість торкнутись її, помацати,
відчути її серцебиття... Це було надзвичайно.
Якщо чесно, не можу сказати, що мав у житті схожий досвід.
І, мабуть, більше такого зі мною й не буде.
Але це було щось.
Я помітив, що після заходу сонця в Африці
не можна вважати, що на фронті диких звірів усе стихає.
- Дивіться на дорогу. - Що?
Гей, стій.
Це гієна.
- Гієна? - Так.
- Он вона. - Дивіться.
Ого.
Ми з Бонґою їдемо назад у готель,
а деякі нічні тварини виходять, щоб нами поласувати...
Тобто щоб познайомитися.
Попереду на дорозі ще. Швидше, швидше. Їдь.
Я їх бачу.
Вони якраз вийшли на полювання.
Надіюся, нас нема в їхньому меню.
Чекайте, гляньте. Що то таке?
- Кролик? - Заєць.
Він же не з «великої п'ятірки»?
- Цей заєць? - Ні. Ні.
- Носороги входять у «велику п'ятірку». - Так.
І які шанси побачити сьогодні носорога?
Носорогів у парку бачать дуже рідко,
бо браконьєри відстрілюють їх заради рогів.
Десять років тому я бачив носорогів, може, тричі на тиждень.
А тепер носорога можна й місяць не бачити.
Боюся, що син не зможе побачити носорога, коли виросте.
Ох. Це жахливо.
Не вірю, що я це кажу,
але дикі тварини Південної Африки починають справляти на мене враження,
якого я не очікував.
Мені сподобалися відчуття, коли я був так близько до слона.
А помічати тварин під час сафарі -
такого не побачиш у Торонто.
Але сидіти на терасі біля вогню, потягувати добре каберне -
приємно так завершувати свій день серед дикої природи Африки.
Три тварини з «великої п'ятірки» я вже побачив. Лишилися лев і носоріг.
За минуле десятиліття поголів'я носорогів у парку скоротилося на 75%.
Тому доводиться їхати за межі парку, щоб їх побачити.
Поки що мені вдавалося цього уникати, але сьогодні
не вийде відмовитися від мого найменш улюбленого виду транспорту.
Полетимо на гелікоптері.
Скажу чесно: гелікоптери мені не до вподоби.
У мене складні стосунки з висотою.
Зокрема з тим, щоб падати з неї вниз.
Я просто казатиму собі, що все це заради «великої п'ятірки».
Он під деревом сидить слон-самець.
Я дивлюся прямо перед собою, на гору.
Ну от. Тверда земля.
Як приємно.
- Приємно познайомитися. Ласкаво прошу. - Приємно познайомитися. Юджин.
Петронел. Ходімо.
Сідайте до нас із Ґуфі. Це мій пес.
Привіт, Ґуфі. Ґуфі, Ґуфі.
Петронел - рушійна сила «Care for Wild»,
найбільшого у світі заповідника для носорогів.
Варто лише побачити носорога - він пролізе вам у серце. Стережіться.
Можливо, знайдете тут нову любов свого життя.
Ніколи не думав, що таке можливо. Побачимо, що буде.
З 2011 року персонал заповідника врятував понад 100 носорогів.
Я приїхав якраз перед годівлею найменших.
- Оце я розумію - пляшка. - Так.
А як зробити так, щоб малеча підійшла сюди?
Їх треба покликати.
Давайте, Юджине. Кличте.
Чудово виходить.
Ось ваш малюк.
Сюди, сюди!
- Дивіться! Це Денні... - Ух ти.
- ...більший. - Які великі.
- А той... - Великі малюки.
Ну, годуємо. Тримайте отак.
Прекрасно. Прекрасно.
- Випив. - Прекрасно. Тому ми даємо йому другу.
Востаннє я годував дитину з пляшечки 36 років тому,
і пляшечка була набагато менша. Та й дочка теж.
Він трохи менший, ніж має бути,
бо йому був лише місяць, коли браконьєри вбили його маму.
Ох.
Попри всі зусилля заповідника,
якщо браконьєри й надалі вбиватимуть стільки тварин,
дикі носороги можуть вимерти вже через 15 років.
Цих тварин убивають у страшних кількостях,
і те, що хтось підбирає цих сиріт
і якимось чином привозить сюди, на мою думку - це диво.
Вони починають мені подобатися. Такі симпатичні малята.
То була дуже-дуже приємна зустріч.
Є в цих носорогах щось безумовно чарівне.
Я весь час думав: «Не віриться, що я годую носорога».
Петронел має на меті випускати всіх осиротілих носорогів
назад у природне середовище.
І ще вона хоче показати мені щось особливе.
Ми їдемо подивитися на носорогів,
яких ми вже відпустили. Дізнаємось, як у них справи.
Розумієте, носорогам треба бути на волі.
- Тут їхнє місце. - Так.
Божевілля якесь.
Раз, два, три, чотири, п'ять. Дивовижна картина.
Петронел, це неймовірно.
Я й не думав, що коли-небудь таке побачу.
Ух ти.
Двоє цих носорогів, Вінтір і Шторм, недавно ввійшли в історію.
Вінтір народила від іншого осиротілого носорога, Шторма.
- І ось їхній Бліззі. Це справжнє диво. - Ух ти.
Він такий перший у світі.
Перше дитинча, що народилося від двох осиротілих носорогів.
Для нас це - мов перший крок на Місяці.
- Просто... Це можливо. - Так, так.
Це надія. Це нова ера для носорогів.
Ого. Дивовижно.
Осиротіла самка носорога, яка народила маля, -
тепер таку картинку я асоціюватиму з Південною Африкою.
Ця країна не схожа на жодну іншу, де я був.
Вона справила на мене незабутнє враження.
Я думав, що бачити тварин на природі - все одно, що бачити їх по телевізору.
Як же я помилявся.
Коли ти так близько до тварин,
саме через це все набагато цікавіше, ніж я очікував.
У своєму буденному житті ти не думаєш, як тут живуть тварини.
Не думаєш про можливе вимирання носорогів.
А коли ти тут, то вони - скрізь де не глянь.
Це унікальний досвід.
Я тут побачив багато надзвичайного,
такого, що більшість людей ніколи й не побачить.
Здається, я побачив чотири тварини з «великої п'ятірки».
Це нібито хороший середній показник.
Я не побачив лева,
але я подивлюся «Короля Лева», коли повернуся додому.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька