Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta...
...man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Kai žmonėms sakiau, jog ruošiuosi safariui Pietų Afrikoje,
jie reagavo: „Tai bent. Tikriausiai labai lauki.“
Aš atsakydavau: „Turėčiau.“
Bet aš neinu iš proto dėl laukinės gamtos.
PIETŲ AFRIKA
Prisižiūrėjau TV laidų apie gamtą
ir mačiau visus gyvūnus, kuriuos čia pamatysim,
ir tam neprireikė belstis į kitą pasaulio kraštą.
Bet štai aš čia, neabejotinai nuostabioje šalyje.
7 proc. pasaulio roplių bei žinduolių gimtinėje.
Nors myliu gyvūnus,
bet tuos, kurie žvelgia į mane kaip į patiekalą,
mieliau stebiu nuo savo saugios sofos.
Sveiki, mano vardas Bonga.
Bonga. Judžinas.
- Malonu susipažinti. Prašom. - Ir man malonu.
Man išties malonu susipažinti su Bonga,
nes jis mane saugiai nuveš iki viešbučio.
Krugerio nacionalinis parkas - vienas didžiausių Afrikos rezervatų -
20 720 kv. km ploto.
Lyg visa Naujojo Džersio valstija, pilna liūtų ir hienų.
Sako, kad kasmet Krugerio parką aplanko apie milijonas žmonių.
Tačiau jie nepasako, kiek jų grįžta namo.
Ar šiame parke galima sutikti visų rūšių gyvūnus?
Krugerio nac. parkas garsėja savo Didžiuoju penketu.
Šie gyvūnai - pavojingi susidūrus su jais akis į akį.
Ir kas sudaro šį Didįjį penketą?
Dramblys, buivolas, liūtas, leopardas
ir paskutinis - raganosis.
Gerai.
Ar čia viešbutis?
Taip. Čia prasideda magija.
Nuostabu.
Judžinai, išlipkite ir eikite palei bėgius.
Išlipti ir eiti palei bėgius?
Puiku. Baimę būti suėstam staigiai pakeitė
siaubas pakliūti po traukiniu.
Sveiki atvykę į „Kruger Shalati“, Judžinai. Aš - Gevinas.
Gevinai. Kaip laikotės?
Puikiai, ačiū.
Gevinas - vieno unikaliausių pasaulio viešbučių vadovas.
„Kruger Shalati“ viešbutį sudaro 13 vagonų, kabančių
ant 305 m ilgio tilto virš Savės upės.
Toks gali sudaryt rimtą kamštį. Viešbutis ant bėgių.
Neįprastas, tiesa?
Tokio viešbučio nesu matęs.
Prieš 100 metų parką galima buvo aplankyti tik šiais bėgiais,
bet 1973 m. to buvo atsisakyta,
iš dalies dėl to, jog traukinys pražudydavo daug gyvūnų.
Šie patobulinti vagonai buvo suvežti čia
iš visos Afrikos, kad būtų įgyvendintas šis inžinerinis stebuklas.
- Gal pasikeiskime vietomis? - Ne, viskas gerai.
Šis viešbutis ėmė veikti 2020 m.
Iš čia atsiveria neįtikėtini neįtikėtinai pavojingų gyvūnų vaizdai.
Šiąnakt
mūsų nakties kameros nufilmavo liūtus.
- Tiesiai po mumis. - Ne.
Svečiai išgirdo jų riaumojimą ir ėmė domėtis,
- ar tik liūtai - ne terasoje. - Ne. Liaukitės.
Jie buvo terasoje?
- Ne, ne terasoje. - Žinoma.
- Čia gana saugu, tai... - Gana saugu, bet ne visiškai saugu.
- Gana saugu. Taip. - Taip. Nepamirškite, čia - Afrika.
Tiesa.
Tikrai nepamiršiu, kad čia Afrika.
Visur aplink mane, ir ji - nepaprasta.
Vajė. Tik pažvelkite.
Čia geriausia sėdėti ir stebėti laukinius gyvūnus visą dieną.
- Kas čia? - Hipopotamas.
Aišku.
- Eime, parodysiu jūsų kambarį. - Taip.
Eime.
Mes jums užsakėme safarį.
Įsikurkite ir lauksime jūsų automobilyje.
Ačiū.
Vagonai - 1950 m. gamybos,
tačiau jiems nestinga prabangos, kuri, jei atvirai, man itin prie širdies.
Labai vaizdinga.
Tai, jog esi Afrikoje, žinoma, nepamiršti.
Taip. Nežinau, koks tai paukštis.
Balkonas ir langai nuo lubų iki grindų
priartina tave prie gamtos.
Gal net pernelyg.
Kas čia buvo, po galais?
Kažką, regis, žudo. Nežinau, koks tai garsas.
Kažkoks siaubingas, lyg pjautų. Kažkas kažką pjovė.
Daug kas kalba apie Didįjį penketą.
Man pakaktų Didžiojo vieneto - likti gyvam.
Tai gana nepaprasta.
Bet sėkmė lydi drąsiausius, taigi, išsiruošiau į safarį su Bonga.
Įlipus į šį automobilį išlipti nevalia. Sėdėkite čia...
Tai bent.
- O, vargeli. Tik pažiūrėkit. - Krokodilas.
Nuostabu, didžiulis krokodilas.
Matote jo dantis?
- Kyšančius dantis? - Matau dantis.
Mirties šypsena.
Nes toks iš tiesų galėtų praryti visą žmogų.
Atrodo kaip netikras.
Lyg padėtas čia tyčia,
kad turistams būtų ką pamatyti.
Žiūrėkite ten. Leopardas.
Taip.
- Pirmasis mano leopardas. - Vienas iš Didžiojo penketo.
Štai taip.
Stok. Kairėje.
Dramblys.
Dar vienas Didžiojo penketo gyvūnas.
Tik pažiūrėkite.
Jie moka įvairių bendravimo būdų.
Pavyzdžiui, jų pilvų gurgimo signalas
keliauja žeme,
o pėdose jie turi receptorius,
fiksuojančius tas vibracijas.
Taip.
- Mums puikiai sekasi. - Puikiai.
Jau dvi rūšys. Lyg jie tyčia rodytųsi man.
Gal jie „Schitt's Creek“ gerbėjai?
- Kas ten kelyje? - Hipopotamas?
Ne. Tai Afrikinis karpotis.
- Karpotis. To jau per daug. - Karpotis.
Taip.
Ne itin maloniai atrodo.
Jų klausa - nepaprastai gera.
Nors kažkoks pliusas.
Sako, kad saulėlydžiai Afrikoje - nuostabiausi.
Turiu pripažint,
man, sėdint šiame visureigyje, vaizdas gana gražus.
Truputį pasivaikščiosime.
- Pasivaikščiosime? - Taip.
Juk negalima lipti iš automobilio.
Taip, saulėlydžiai man patinka,
bet ne tiek, kad dėl jų būčiau suėstas.
Bonga tikina, kad bus saugu.
Bet ginkluotas apsauginis - itin iškalbingas saugumo įrodymas.
Labai sveikai atrodantis ginklas.
Taip.
- Eisime vienas paskui kitą. - Gerai.
Jei pamatysit buivolą ar hipopotamą, sušukite:
„Buivolas kairėje“, „Hipopotamas dešinėje.“
Mane gąsdina tai, jog tai aš turėsiu ištart:
„Buivolas kairėje, raganosis dešinėje.“
O jūs, vyručiai, tokie: „Ką?“
Gal turite klausimų?
Kodėl mes tai darome? Tai pirmas klausimas.
- Vienas paskui kitą. - Taip.
Saulei leidžiantis išlenda katės, tiesa?
Taip. Katės išeina naktį,
nes jos geriau mato tamsoje.
Jūs einate ne paskui mane.
Atleiskit. O, varge. Atsiprašau.
- Į ką rodote? - Beždžionės.
- Beždžionės kairėje. - Beždžionės?
Taip, beždžionės lipa į medžius,
nes jau temsta.
Jūs einate ne eilute. Jūs linkite man mirties?
- Prašom. - Pažiūrėkite.
Tai mes vadiname taurele saulei leidžiantis.
O aš tai vadinu: „Kita šneka“.
Čia - džiovintos karpočio mėsos dešrelės.
- Aha. Toliau. - Ir dar
krokodilienos šnicelis.
- Krokodilienos šnicelis? - Taip.
Aš pasigardžiuodamas žiūrėsiu, kaip valgote jūs, Bonga.
Tai nuostabu.
Mielai išgerčiau degtinės su toniku.
Puiku.
- Į sveikatą. - Į sveikatą.
Į sveikatą.
Manau, puikiai sekėsi. Daug ką pamatėm.
- Matėm daug gyvūnų. - Taip.
Manau, jūs čia prisidėjote.
Nežinau, kaip, bet jūs pasirūpinot gyvūnais, manau.
Kai matote gyvūnus per TV, juos matot savo teritorijoje.
O čia jūs esate jų teritorijoje.
Ir tame yra šiek tiek pavojaus,
kuris suteikia įdomumo.
Nuostabu.
Kad ir kaip smagu pamatyti šiuos gyvūnus,
vis tik nenorėčiau jų sutikti viešbutyje.
Langus uždarysiu.
Man neduos užmigti
paklaikęs klyksmas gyvūno,
kuris tuo metu bus plėšomas.
Stebėtinai gerai išsimiegojęs,
atėjau papusryčiauti, kol niekas kitas nepapusryčiavo manimi.
- Labas rytas, Judžinai. - Sveiki.
Kaip jums pas mus?
- Kol kas neblogai. - Kol kas neblogai.
Jūs patikote tam vabzdžiui.
Ką? Kur jis?
- Matau ten vabzdį. - O Dieve.
- Būkite geras, nuvykite jį. - Štai.
Štai.
Fanta...
- Nebijokite. - Aš ir nebijau.
Kad ir kas ten. Milžiniškas kažkas, taip?
Cikada.
Jau patį pirmą rytą mane užpuolė
milžiniškas maldininkas, žinote.
Šiandien aš mielai užsiimčiau kuo nors kitu.
Geriausia tuo, kas negrėstų mano gyvybei ir galūnėms.
Laimei, viešbučio vadovas Gevinas pakvietė mane sužaist golfo partiją.
Gana įdomu.
Jei žmonės čia žaidžia golfą, vadinasi, tai saugu.
„Žaiskite golfą prisiimdami atsakomybę.
Jie neatsako už padarytą žalą
daiktams ar sveikatai, įskaitant mirtį.“
Reikia šnektelėti su Gevinu.
Skukuzos golfo aikštynas - pačioje laukinėje gamtoje.
Nėra jokios apsaugos nuo gyvūnų. Čia net aprangos kodas negalioja.
Nėra tvorų? Kaip...
Būtent.
Ir kaip tai veikia?
Jei kamuoliukas nukrenta į aukštą žolę,
tuomet mes jį ten ir paliekame.
- Taip. - Nepamirškite nuleisti galvos,
jei šalia krūmynuose išgirsite triukšmą.
Sėskime į automobilius, Judžinai.
Štai taip.
Pirmyn.
Praėjusią savaitę nufilmavau hipopotamą būtent čia.
Ant kalvelės.
Hipopotamai 100 metrų gali įveikti per dešimt sekundžių.
Taigi, aš norėčiau pradėti greičiau nei per devynias.
Nieko sau.
Vargeli. Pažiūrėkite.
Ojoj!
Hipopotamas - pats pavojingiausias.
Jis atima daugiau gyvybių nei kiti gyvūnai.
Žinau, kodėl jūs tai darote.
Gevinai, jau vien virš vandens mušti sudėtinga.
Jis mėgina mane įbauginti.
Tos kalbos apie tai, kad hipopotamai - patys pavojingiausi.
Bando mane įbauginti. Nesitikėjau to iš jo.
Galite nuleisti galvą. Aš jus saugau.
Ne!
Pamėginkime dar kartą.
Tas paukštis juokiasi?
Kur hipopotamas?
Už mūsų.
- Parodykite, kaip reikia. Nagi. - Gerai. Tuoj.
Pažiūrėkime.
Taip, pone.
Aš tyčia nesistengiau, nes nenorėjau puikuotis prieš jį. Taigi, aš...
Kažkaip nejauku darosi, tiesa?
Gal verčiau eisiu į valgomąjį
ir pasislėpsiu už vaikų.
Po tokio golfo
maniau, kad arčiau laukinių gyvūnų atsidurti jau negalima.
Bet Bonga man surengė reginį,
ir dievagojosi, kad patirsiu artumą, kokio dar nebuvau patyręs.
Pirma, turime ten nuvykti.
Vargeli. Kokie buivolai. Didžiuliai.
Esu girdėjęs, kad mano veidas gali sustabdyti eismą,
bet šiems keturkojams aš neprilygsiu.
Jie spokso tiesiai į mus.
Man jau baugoka.
Tegu sau spokso.
Kartais reikia parodyt gyvūnams, kas čia bosas.
Ir aš tikrai galiu tai padaryti sėdėdamas furgono gale.
Gera žinia? Pamatėme dar vieną Didžiojo penketo rūšį. O bloga?
Nuo jų žūsta 200 žmonių per metus. Taigi, verčiau palauksiu, kol jie praeis.
Kai galiausiai kelias tapo laisvas,
atvažiavom susipažinti su Piteriu, vyr. Krugerio parko veterinaru.
Piteri, ką mes šiandien darysime?
Mes tikimės, kad pavyks apsvaiginti dramblį,
nes kol jis miegos, teks spėti atlikti sveikatos patikrinimą.
Dar nesu girdėjęs, jog kas taip ramiai tartų „apsvaiginti dramblį“.
Koks bus mano vaidmuo?
Jūs mums padėsite.
Gerai. Bet tikiuosi,
jie nesitiki iš manęs stebuklų,
nes mano sritis - komedija.
Mums, aktoriams, dažnai tenka klausyti saugumo reikalavimų,
bet šiandien aš jų klausau itin įdėmiai.
Jei pamatysite dramblį judant,
net jei jis ims šlapintis, praneškite man,
nes tai reikš, jog dramblys bunda.
Jei dramblys ims šlapintis,
kaip toli nuo jo reikės atsitraukti?
Ne, tada reikia bėgti.
Bėgti.
- Taip. - Aišku.
Aš ne itin draugauju su sraigtasparniais,
tad sėdu į visureigį kartu su Piterio kolege Mišele.
Geriau žmonėms nebūti
sraigtasparnyje, kai šaunami vaistai.
Manęs įkalbinėti neteks.
Štai, regis, mūsiškis.
Dabar sraigtasparniu jie nukreips dramblį taip,
- kad Piteris pataikytų iššauti vaistus. - Taip. Supratau.
Pažiūrėkite.
Įvertinkite lakūno meistriškumą. Esate matęs tokį skrydį?
Dramblys eina tiksliai ten, kur reikia.
- Jis ima svirduliuoti. - Štai taip.
- Taip. Jis atsigulė. - Štai taip.
Dabar jį atvers ant šono.
Neįtikėtina.
Tokie patikrinimai padeda sekti
dramblių populiacijos sveikatos būklę.
Komanda turi per mažiau nei 30 min. paimti tyrimus,
nes tiek veikia šie nepavojingi raminamieji.
Jūsų pirmas dramblys. Prieikite, palieskite jį.
Jis - ramus, tad mes galėsime dirbti.
Jis ramesnis už mane.
Nesu medicininių dramų gerbėjas.
Dabar jie bandys jį pražiodyti.
Jiems teks...
- Kol kas viskas gerai? - Kol kas viskas gerai.
Gerai. Praneškite, kaip ir kas.
Gerai.
Judžinai, gal jūs
padėsite mums paimti
- kai kokius pavyzdžius? - Pavyzdžius, taip.
- Jums reikės ilgos pirštinės. - Taip?
Galite įsivaizduoti...
Aš nežinau. Nežinau...
- Prieikite čia... - Taip. Ne.
Ne.
Man nepatinka, kur link tai krypsta.
Jūs tiesiog
paimkite fekalijų pavyzdį.
- Man nereikia daug... Taip. - Fekalijų pavyzdį?
Taip. O jei šis dičkis pabus, kai aš jam,
suprantate, ten?
Drąsiau.
O Dieve. Aš labai atsiprašau.
- Spaudžia. - Užspaudė?
- Taip. - Gerai.
Aš jį suprantu!
- Ar užčiuopiate ką? - Nežinau.
- Pačiupinėkite. - Jūs pati pačiupinėkite, gerai?
- Yra. - Štai taip.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę, jei atvirai.
Punktas iš norų sąrašo įvykdytas.
Baisiausia patirtis, kokia tik...
Tai ne visai
- fekalijos, tiesa? - Ne.
Man teks jums padėti.
Sėkmės. Nežinau, kaip giliai jums teks siekti.
- Pažiūrėsime. - Jei be automobilio...
Gerai.
- Suprantate, apie ką aš? - Radau.
Gerai.
- Štai ko reikėjo. - Taip.
Linksma čia, Afrikoje.
Sako, drambliai turi puikią atmintį,
manau, jis ieško jūsų, Judžinai.
Rimtai. Aš verčiau truputį pasilenksiu.
Manau, į šį lauką aš negrįšiu,
nes jis prisimins šią ranką. Suprantate?
Jis gal veido neatpažins,
bet pažiūrės į šią ranką ir, suprantate...
Pabūti šalia tokio didžiulio gyvūno,
gauti progą jį paliesti,
pajusti jo širdies plakimą, buvo nuostabu.
Jei atvirai, negaliu pasakyt, ar esu ką panašaus patyręs
ir vargu ar dar kada patirsiu.
Tai buvo kažkas.
Supratau, jog saulei nusileidus Afrikoje,
diena laukiniams padarams nesibaigia.
- Žiūrėkite, kas kelyje. - Taip?
Hiena.
- Hiena? - Taip.
- Ten. - Pažiūrėkite.
Mums su Bonga grįžtant į viešbutį,
kai kurie naktiniai gyvūnai atėjo mūsų paėsti...
Atleiskite, palydėti.
Ten toliau jų daugiau. Greičiau. Nagi.
Štai jos.
Jos medžioja.
Tikiuosi, mūsų jų meniu nėra.
Pala, žiūrėkit. Kas čia?
- Zuikis? - Kiškis.
Jo nėra Didžiajame penkete, taip?
- Kiškio? - Ne.
- Raganosiai iš Didžiojo penketo. - Taip.
Ar yra šansų pamatyt šįvakar raganosį?
Tai labai retas svečias parke,
nes juos brakonieriai medžioja dėl jų ragų.
Prieš dešimt metų raganosį matydavau gal triskart per savaitę.
Dabar būna, kad raganosio nematom visą mėnesį.
Bijau, kad mano sūnus iš viso jų nematys, kai užaugs.
O, varge. Siaubas.
Netikiu, jog tai sakau,
bet Pietų Afrikos gamta daro man tokį poveikį,
kokio visai nesitikėjau.
Man patiko būti arti dramblio.
Matyti gyvūnus safario metu...
to Toronte nepatirsi.
Bet sėdint terasoje prie laužo ir gurkšnojant kabernė
galima puikiai palydėti dieną čia, laukinėje Afrikos gamtoje.
Pamatytos trys rūšys iš Didžiojo penketo. Liko liūtas ir raganosis.
Per pastarąjį dešimtmetį Krugerio parko raganosių populiacija sumažėjo 75 proc.
Aš važiuoju su kai kuo susitikti už parko ribų.
Iki šiol man pavyko to išvengti, bet šįkart
neišsisukau nuo savo nemėgstamiausios transporto priemonės.
Kalbu apie sraigtasparnį.
Jei atvirai, nemėgstu skraidyt sraigtasparniais.
Aš bijau aukščio.
O ypač, kristi iš aukštai.
Save įkalbinėju, jog tai - dėl Didžiojo penketo.
Ten po medžiu dramblys.
Aš žiūriu tiesiai į kalną priešais.
Štai. Tvirta žemė.
Puikus jausmas.
- Malonu susipažinti. Sveiki atvykę. - Smagu susipažinti. Judžinas.
Petronelė. Eime.
Sėsim ten kartu su manim ir Gufiu, mano šunimi.
Labas. Gufi.
Petronelė yra „Care for Wild“, didžiausio
raganosių rezervato, įkūrėja.
Raganosiai greit užkariauja širdį, tad būkit atsargus.
Galite čia sutikti naują savo gyvenimo meilę.
Šito aš tikrai nesitikėjau, bet pamatysim.
Nuo 2011 metų čionykštė komanda išgelbėjo apie 100 raganosių.
Man atvykus, atėjo metas šerti jauniausiąjį.
Štai kur tikras butelis.
Kaip jūs juos prisiviliojate?
Pašaukiame juos.
Prisijunkit, Judžinai. Kvieskit.
Puiku.
Štai jūsų mažylis.
Eikš, eikš!
Žiūrėkite. Denis,
- didesnis, risnoja. - Kokie dideli.
- O ten... - Labai dideli vaikučiai.
Gerai. Paimate šitaip.
Puiku.
- Išgėrė. - Puiku. Turim antrą.
Paskutinį kartą maitinau iš buteliuko prieš 36 metus,
ir buteliukas buvo mažesnis. Duktė irgi.
Jis mažesnis nei turėtų būti,
nes jam buvo vos mėnuo, kai brakonieriai užmušė jo mamą.
Nepaisant didžiulių rezervato darbuotojų pastangų,
jei brakonieriavimas nesiliaus,
jau po 15 metų raganosių gali nelikti.
Šie padarai žudomi dideliu mastu,
ir tai, jog šie žmonės surankioja šiuos našlaičius,
ir kažkaip juos čia parsigabena, yra tiesiog stebuklas.
Šie padarėliai man ima patikti. Labai mieli padarėliai.
Ši patirtis buvo itin maloni.
Šie raganosiukai - labai mieli.
Vis galvojau: „Negaliu patikėti, kad girdau raganosiuką.“
Petronelė ūgtelėjusius raganosius paleidžia
į natūralią aplinką.
Ji dar nori man parodyti kažką ypatingo.
Mes važiuojame pažiūrėti raganosių,
kurie buvo išleisti iš rezervato.
Žinote, raganosiai turi gyventi laisvėje.
- Jų vieta - ten. - Taip.
Eina sau.
Vienas, du, trys, keturi, penki. Nepakartojamas vaizdas.
Tai nepakartojama, Petronele.
Tokio vaizdo tikrai nesitikėjau pamatyti.
Du iš jų įėjo į istoriją. Vintir ir Stormas.
Vintir ir Stormas, du našlaičiai, susiporavo
ir atsirado Blizė. Tikras stebuklas.
Pirmą sykį pasaulyje.
Pirmas jauniklis, atsivestas dviejų našlaičių raganosių.
Mums tai kaip pirmas žingsnis Mėnulyje.
- Tiesiog... Kad tai įmanoma. - Taip.
Yra vilties. Nauja era raganosiams.
Stebuklinga.
Tos našlaite likusios raganosės jauniklis
man iškils prieš akis tada, kai galvosiu, ką man reiškė Pietų Afrika.
Šios šalies negaliu palyginti su jokia kita.
Ji man paliko gilų įspūdį.
Maniau, kad jausmas bus toks pat, lyg matyčiau tuos gyvūnus per TV.
Bet aš klydau.
Kai esi šalia gyvų gyvūnų,
įspūdis kur kas didesnis, nei maniau.
Kasdienybėje jūs apie šiuos gyvūnus negalvojate.
Negalvojate apie raganosių nykimą.
O čia jūs visu aštrumu tai suvokiate.
Tokia patirtis nutinka kartą gyvenime,
ir man pasisekė pamatyti nuostabius padarus,
kurių daugelis žmonių gali nepamatyti.
Mačiau keturias Didžiojo penketo rūšis.
Tai labai geras rezultatas.
Nepamačiau liūto,
bet grįžęs pažiūrėsiu „Liūtą karalių“.
Išvertė Egidija Namavičė