Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно, мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Я приїхав у рай.
Тут питань нема. Дуже-дуже гарно.
Кому могло б тут не сподобатися?
Я знаю, що так сказав би божевільний,
але не сподобається тут тому, хто боїться води так сильно, як я.
Я скоріше наземний чоловік.
Мені дуже подобається, коли під ногами тверда земля.
А коли поряд вода, я невпевнений.
А тут багато океану.
Крім океану, я нічого й не бачу.
МАЛЬДІВИ
Хоч я й можу оцінити красу глибокого блакитного моря,
якщо раптом побачите мене в ньому, викликайте підмогу.
Бо є ймовірність, що я не махаю вам рукою, а тону.
Почуваюся маленькою цяткою...
посеред Індійського океану.
Людині дали дві ноги, щоб вона ходила по землі.
Це ніби моя персональна версія «Вигнанця».
Сподіваюся, що на мій порятунок хтось таки прилетить.
Мальдіви.
950 км піщаних кіс і коралових рифів, сформованих доісторичними вулканами.
Лише 1% цієї країни - власне земля.
І я не спішу знайомитися з іншими 99%,
тому гідроплан везе мене в готель.
Надіюся, на борту є кисень.
Слова «гідро» й «план»
викликають у мене думки лише про стрімке падіння й уламки.
Що ж...
Добрий день, сер. Вітаємо на борту.
Рятувальний жилет під сидінням.
Не розстібайте паска безпеки. Приємного польоту.
Дуже вам дякую.
Що за невдале місце для рятувальних жилетів?
Чому рятувальний жилет не на колінах?
Щоб швидко його взяти.
Під сидінням - це якось... Не знаю.
Люди панікують, коли літак падає. Правда ж?
Ти запанікуєш і втратиш відчуття взагалі всього.
І подумаєш: «Що він там казав?
Де рятувальні жилети?
Що він казав? Під сидінням?».
Пілоти не взуті.
Бо коли падаєш у воду, взуття тягне тебе на дно.
Тут, до речі, гарно.
Усі ці острови, вода таких прекрасних кольорів.
Такого я ще не бачив.
Мальдіви - це 1 200 островів,
але заселені лише 200.
Сподіваюся, ми летимо на один з них, і не робитимемо, як Робінзон Крузо.
Не розумію, як він сяде.
Мабуть, просто впаде.
О боже. Зараз ударимось об воду.
Долоні спітніли.
Кілька років тому цей острів - Кудаду - був усього лише піщаною дюною.
За цей час у нього вклали 45 мільйонів доларів,
тобто мені пощастило зупинитися
в одному з найдорожчих піщаних замків у світі.
Курорт обіцяє розкішне усамітнення,
заради чого
готуватися до мого візиту почали ще до того, як я сів у літак.
ТИЖДЕНЬ ТОМУ
Це анкета вподобань, яку надіслав готель.
Я повинен її заповнити перед поїздкою.
Отже, «звертання».
«Містер, міс, магістр, доктор,
король».
Хочеться написати «король», але напишу «містер».
«Пригоди без зусиль».
Ну, це буде просто.
«Плавання на дошці». Ні.
«Водні лижі, кайт-серфінг, пірнання з аквалангом.
Пірнання з аквалангом до акул з водного мотоцикла».
Ось що я зроблю.
Ні.
«Ваше улюблене заняття на дозвіллі».
Відпочинок.
«Якби ми могли зготувати для вас одну страву вашої мрії, то яку?
Можете замовити що завгодно».
Чизбургер, картопля фрі й молочний коктейль.
Шоколадний або ванільний.
Це вони можуть самі вирішити.
Доброго ранку, Юджине. Вітаємо на Кудаду.
- Я Бред Колдер, менеджер. - Чудово.
- Дуже приємно, Бред. - Дуже приємно.
О боже.
Востаннє так мене зустрічали, коли я приїхав у готель... ніколи.
- Ніколи? - Ні, такого ще не було.
Це вже добрий початок.
Дозвольте познайомити вас з островом.
«Куда» мальдівською мовою означає «малий»,
тобто це дуже маленький острів.
Тут лише п'ятнадцять будинків.
Коли гість потрапляє на острів,
то ми робимо для нього «що, коли й де завгодно»,
тобто наші працівники завжди готові забезпечити для гостя будь-що.
Для нас кожне бажання гостя - закон.
- Що, коли... - І де завгодно.
- ...де завгодно. - Так.
Тепер це мої улюблені слова.
Подивіться, який пляж.
- Якийсь із них - мій? - Авжеж.
Тут ніколи не буває більше, ніж 32 гості,
а тому працівники можуть пестувати їх, ніби олімпійських чемпіонів.
Я лише надіюся, що мені запропонують хоч якісь розваги на суші.
Прямо з будиночка можна пірнати й плавати з трубкою.
Зазвичай у будь-який час ви побачите понад п'ять видів риб,
- коли пірнаєте. - Ага.
Небезпека тут одна, і хочу вас попередити:
якщо побачите велику рибу, - спинорогову рибу -
краще тримайтеся від неї подалі.
В однієї жінки чималий шматок вуха відкусила...
- Серйозно? - ...така спинорогова риба, тому...
Ну, не бійтеся.
- Триматимуся від неї подалі. - Так.
Так далеко, що вираз «триматися подалі» набуде нового сенсу.
Іноді тут пропливає поодинока акула.
Акули у воді?
Хорошого мало.
Оце так краєвид.
Я попросив номер з видом на океан,
і це, безперечно, він.
Мальдіви розташовані нижче за всі інші країни світу.
Жоден з островів не лежить вище, ніж два метри над рівнем моря,
тому куди не глянь - скрізь океанічний дивокрай.
Дивіться.
ЛАСКАВО ПРОСИМО, ЮДЖИНЕ
І де мені сьогодні спати?
Бо я цього не псуватиму.
Правда, моя дружина Деб викладає таке для мене щовечора,
тому тут нічого особливого.
Вілла площею 280 квадратних метрів має власний панорамний басейн без акул,
а коштує понад 7 000 доларів за ніч.
Думаю, мені тут сподобається.
- Вітаю. - Добрий день.
Мене звати Шофа. Я ваша персональна дворецька.
- Можна зайти? - Так... Так, прошу вас.
Дякую.
- Персональна дворецька? - Ви...
Так, це я.
Можете розказати, що ви любите, чого не любите?
Я дуже не люблю все, що у воді.
Так.
У во... Але ж ви на Мальдівах.
- Так. Ага. - Ми на 99% відсотків з води.
У цьому... і полягає вся дивність ситуації.
Водні види спорту - не можу взагалі ними займатися.
А який у вас улюблений вид спорту?
Гольф.
Ми не граємо в гольф на Мальдівах, але я щось придумаю.
Добре.
Хоч я й міг би до цього звикнути,
не хочу, щоб люди думали, що тепер я зарозуміюся.
«Що, коли й де завгодно» - це для канадця важко.
Знаєте чому?
Бо нам здається, що це трохи зухвало.
Якщо подумати про це, подумати, де ти, -
а ти точнісінько казна-де -
то як можна дати людині саме те, що вона хоче?
Мені кортить це з'ясувати,
бо я не зовсім розумію, як таке можливо.
Почнемо з основ.
Для мене шлях до вдоволення завжди лежав через шлунок.
Тому я йду знайомитися з шеф-кухарем Едуардом,
щоб дізнатись, як гості завдяки йому потрапляють на сьоме небо.
- Едуард. - Юджин.
- Як справи? - Добре. Як ви?
Прекрасно.
- Ми з вами зараз казна-де... - Казна-де. Саме так.
- ...але тут можна отримати яку завгодно... - Що завгодно.
- ...їжу, цілодобово й щодня. - Так і є.
Як це можливо?
Мальдівам дуже пощастило, що вони якраз між Австралією,
Сингапуром, Дубаєм і Європою.
Саме тому ми можемо дістати практично все за одну добу.
Що було найдивніше з того, що у вас просили?
Усього лише порція масла.
Воно мало бути з конкретного регіону Франції,
від конкретного постачальника з Франції.
- Серйозно? - З Бретані.
Його попросили приблизно о 10:00 у суботу,
а в неділю до сніданку
ми привезли масло на острів.
Ого.
Я на вашому місці сказав би: «Та навряд.
Це вже за межею. Ви переходите межу».
Це наша робота.
Ба більше, Едуард навіть заохочує гостей замовляти не з меню.
Вони це називають «кулінарія без сценарію».
Я пробував себе в імпровізації,
тому готовий працювати на кухні абсолютно без підготовки.
Пов'яжу собі короткого фартуха. Ви ж так його називаєте?
- Це ж короткий фартух? - Та просто фартух.
Просто фартух. Ясно.
До нас звернувся гість, який сказав: «Я люблю цибулевий суп,
але можна зробити його якимось особливим?».
Для цього ми використаємо трохи бренді й чорного трюфеля.
Потрібен сир.
І який сир потрібен?
Потрібен ґрюєр, тет-де-муан і пармезан.
Уже несу.
Оскільки ми на Кудаду,
сири лежать не в холодильнику.
Тут для них є цілий погріб.
І аромат тут аж шибає в ніс.
Ого.
Що ж. Це ґрюєр, пармезан
і...
Французький?
Єдине, що я забув сказати Едуарду - я не дуже швидко рухаюся.
Не можу знайти ні ґрюєру, ні...
Візьму кілька оцих.
І ще брі.
Ну, це ж сир.
Я забув, як називається той французький сир,
тому взяв брі, бо він же французький.
Добра спроба, Юджине. Він буде прямо попереду,
- коли зайдете до сирів. - Добре.
- Це вже краще. - Це він?
- Прекрасно. - Добре.
Беремо бренді, пальник.
Буде цікаво.
- Ми встигаємо, Едуарде? - Думаю, треба квапитися.
- Так. - Треба квапитися.
Це ви нас затримуєте. Ви...
Я роблю, що можу. Спостерігати швидше я не можу.
І вуаля.
Точна алхімія карамелізованої цибулі, яловичого бульйону, бренді й трюфеля,
а зверху - тріо ретельно дібраних сирів.
О боже.
Такого унікального супу я не бачив ще ніколи, ніколи в житті.
Особисто я хотів би, щоб до хліба було трошки більше супу.
Та навіть для мене
«що, коли й де завгодно» видається зайвою розкішшю.
Я б не став о четвертій ранку
щось замовляти по телефону.
Щоб так робити, треба бути американцем.
Але ця місцева філософія цікава.
Перший день пройшов непогано.
Хоч і не лише завдяки мені.
Та я зготував французький цибулевий суп,
пережив політ на гідроплані й не підходив до океану.
Тому, якщо подумати, це все-таки цілковито завдяки мені.
Шофа, моя дворецька, на завтра вже щось спланувала.
Її радість і ентузіазм трохи мене лякають.
Воду ми не розглядаємо,
тому надіюся, що добре спатиму
й не матиму безсоння через думки про те, що на мене чекає.
Доброго ранку.
Ранок сьогодні, до речі, неймовірний.
Ви бачили, що в басейні?
Ходімо.
Подивіться.
Дивовижнішого сніданку я ще не бачив.
Та ще й тацю поставили в басейні.
Задум прекрасний,
але я не можу її дістати.
Іди до татуся! Іди до татка!
О боже.
Я знаю, що вони хочуть зробити.
Спершу - заманити мене в басейн, а потім і в Індійський океан.
Але снідати я більше полюбляю в штанах.
«Доброго ранку, Юджине.
Щоб ваше проживання в готелі було сповнене величними миттєвостями...»
Величними.
«Я організувала для вас таку розвагу на острові.
Медитація під час звукової ванни
з йогом-терапевтом Нандіні.
З найкращими побажаннями. Ваша дворецька Шофа».
Я заінтригований.
Дякую.
Що таке звукова ванна? Хочете дізнатися?
Авжеж, можна. Тільки треба пливти на катері.
Отак тебе й заманюють.
Тут трохи хитає, і мене трохи нудить.
Я не знаю, куди саме ми пливемо.
Але, сподіваюся, там буде багато землі.
Звукова ванна - це, можливо, як сауна.
А ще кажуть «сходити на швіц».
Таке я не дуже люблю. Не отримую від цього задоволення.
Хоч би що це таке, я постараюсь і спробую.
Ну, і де ж звукова ванна кімната?
Вона в підземеллі?
О боже. Здуріти можна.
Намасте, містере Юджин!
Ласкаво прошу на підводну медитацію. Як вам?
Як мені? Ми під водою.
Гарні риби.
На Мальдівах одна з найбільших систем коралових рифів у світі,
де живе понад дві тисячі видів риб.
І з жодним видом я не планував зустрічі під водою на глибині шести метрів.
Треба почекати, щоб серце трохи вгамувалося.
Просто неймовірно.
Хто це сконструював, і наскільки ця людина кваліфікована?
Звідки йде звук?
Що це взагалі за звукова ванна?
Наше тіло на 65% складається з води.
Вода реагує на звук,
і з вашого тіла зникають всі затиски.
А я думаю, що якраз затиски не дають мені розвалитися.
І після цього ваше тіло готове сприймати позитивну енергію.
- Ви спокійний, розслаблений. Рівновага. - Був спокійний, поки не побачив
оту штуку, зовсім не схожу на сардину.
Вдихніть. Починаємо.
- Ом. - Ом.
Ого. Прекрасно.
- Я й сам себе шокував. - Ви дуже класно впоралися!
Нандіні розкусила, що я актор.
І якщо мене довго гладити по голові, то можна вмовити робити що завгодно.
Як добре.
Вдихайте.
Видихайте.
Це винятково геніальний задум.
Та я весь час думав: «А що як я почую тріск?».
А ще: «А якщо десь засочиться вода?».
Чули коли-небудь про «кінці в воду»?
То були б буквально вони.
Потроху розплющуйте очі.
Повільно.
То вугри?
Було неймовірно. А коли розслабишся,
то бачиш таку красу, все, що коїться під водою.
Я ледь не заснув на середині.
Мені це неважко.
Якимось дивом
Шофі вдалося організувати для мене близький контакт з морським світом.
Добрий день!
Думаю, я побачив усе цікаве, що можна побачити, пірнаючи,
і при цьому навіть не замочив ніг.
Тож тепер мені цікаво, що ще придумала моя дворецька.
- Широкий крок. Так. - Дякую.
Виявляється, я вирушаю в плавання разом з морським біологом Жасмін.
Може, якщо я буду краще обізнаний про океан,
то зможу ним нарешті насолоджуватися.
Або дізнаюся, що те, чого не знаєш, таки може тобі зашкодити.
Оце я розумію, катер.
Не хитає. Шлунок мене не турбує.
Так спокійно пливемо. Я нічого не відчуваю.
Ви зазвичай таким займаєтеся?
- Я ніколи таким не займаюся. Ні. - Справді, взагалі?
Ви любите море, а я не поділяю цієї любові.
- Ні? - Та я знаю, що просто боюся.
- Розумієте? Боюся втопитися... - Так.
...і боюся лишитися без якихось частин тіла
- через акулу, а потім утопитися. - Велику акулу. Так.
Що в Мальдівах такого, що вони унікальні?
Мальдіви мають 5% коралових рифів усього світу.
- Це неймовірно... - Це багато, правда ж?
...бо на мапі Мальдіви - мов цяточка.
- Іноді їх узагалі нема на мапі. - Так.
Виходить багато коралів.
- Багато коралів... - Ага.
...а чверть усієї морської флори й фауни, що є в океані,
живе на коралових рифах.
І тому тут така особлива морська флора й фауна.
- Так. - А ще завдяки рифу
пісок тут такий неможливо дрібний і білий.
У світі лише 5% пляжів - з коралового піску.
Мушу визнати, що океан тут
ну дуже, дуже гарний.
- Правда ж? - Так. Так.
А потім, ніби за сигналом, океан подарував мені таку мить,
яку навіть моя персональна дворецька навряд чи спланувала б краще.
Отам. Позаду. Бачите?
- Бачите їх? - О так! Дельфіни завітали!
Подивіться, подивіться вниз. Бачите?
- О, так. Так! - Один, ось він.
- Чотири, п'ять. - Он вони!
- Так. - Так!
- Бачите їх? - Стрибають.
Ну, як вам? Ви в захваті?
Це божевілля. Абсолютно неймовірний досвід.
Мальдіви - це острівний рай,
а островів без води не буває.
Підказка в самому слові.
І хоч мені ще не один раз доведеться прокататися на катері,
щоб призвичаїтися до хитавиці,
цей день я завершую з упевненістю в тому,
що не все в океані хоче мені зашкодити.
Я відчув смак до такого життя в розкоші, мов...
риба у воді.
Та трохи ніяково, що тут так потурають моїм бажанням,
і я відчуваю потребу дослідити цю країну
без персональної дворецької, яка задовольняє кожну мою примху.
На Мальдівах живе близько пів мільйона людей.
Вони розкидані по двох сотнях островів,
через що ця країна - одна з найбільш географічно розосереджених у світі.
Тому не дивно, що я нікого ще не бачив, крім працівників готелю.
Я роблю щось дуже для себе нетипове: добровільно сідаю на катер,
який везе мене на Наїфару, один з найбільш заселених островів,
щоб знайти людей, які власне тут живуть.
- Ви, мабуть, Сенді. - Вітаю.
Не дивно, що на островах туризм - найрозвинутіша галузь,
яка приносить Мальдівам понад чверть усього доходу.
Багато жителів Наїфару працюють на сусідніх курортах.
А от Сенді нещодавно вийшов на пенсію.
І що це у вас таке?
- Хочу зловити рибу. Це... - Ні, це я розумію.
Але... Не впевнений...
Оце я взяв у дружини, вона ним мила туалет.
А тепер я його використовую. Це моя вудка.
Хочете спробувати?
О, так, я б... Так.
Добре закинули.
- Тримайте. - Так.
Клює?
Я щось відчув.
Але, здається, зараз там нічого нема.
Зловити рибу? Думаю, я зумію.
Клюнуло.
Якщо довго тут пробуду.
Але риби нема. Ще нема.
Тобто достатньо довго.
Я щось зловив?
- Ні, нічого. - Наживка.
Мабуть, знадобиться кілька років.
Тому й не клює.
Тому й не клює!
Я її витягав з води.
Ну, тепер ясно.
Тут у давнину перехрещувалися торгові шляхи
з Азії, Африки й Середнього Сходу.
А це значить, що культура тут - справжня мальдівська строката мішанина.
Сенді, розкажіть про життя на Мальдівах.
Тут усе - океан, а для нас це - ресурси.
Я це називаю «канду банда».
- «Канду» - океан. «Банда» - шлунок. - Ага.
- З океану в шлунок. - Так.
Це дуже самодостатній спосіб життя.
Так. Коли живеш у місті,
- бачиш людей з тривожністю, в стресі. - Так.
Так, це я.
А коли бачиш океан,
ти з'єднаний з Усесвітом, розумієте?
Треба ділитися любов'ю, радістю - і вони будуть.
- Сюди? - Аж туди... Там видно пляж.
На Мальдівах
п'ятдесят років тому жили переважно місцеві, як Сенді.
Та відколи в 1972 році тут запрацював перший курорт,
стали приїжджати туристи, щоб відкрити для себе секрети островів.
Здається, від життя ви отримуєте багато радості.
Що б ви порадили людям?
Потрібен справжній зв'язок.
Роззуйтеся, відчуйте пісок, зайдіть у воду,
відчуйте вітер, смак солі.
Думаю, тоді ви забудете про тривожність і депресію.
Навчіться знаходити цей зв'язок.
Курорти пропонують видовища,
але день, проведений із Сенді,
показав мені справжню магію Мальдівів.
Я візьму з собою трошки вашої аури.
Тепер моя поїздка була не даремна.
Мені було приємно.
Я завжди люблю показувати іншим красу моєї країни.
Який же ви приємний.
Дякую.
Мені сподобався характер Сенді. От би в мене такий був.
Правду кажучи, я б краще проводив час із Сенді, ніж із собою.
На свій острів я повертаюся
з сильним враженням, що ті Мальдіви, про які казав Сенді -
це такий рай, який неможливо включити в курортний відпочинок,
хоч би який був ваш бюджет.
Ще навіть до мого приїзду
Кудаду обіцяв виконувати мої бажання.
І в дусі Сенді
для мене підготували щось невибагливе, запевнивши, що я не розчаруюся.
Це для мене?
Знімаю капелюха перед Шофою.
Я приїхав у власний куточок раю.
Та невже? Це страва моєї мрії?
Ванільний коктейль, картопля фрі з трюфелем. А тут має бути...
чизбургер.
О боже. Люблю Едуарда.
Знаєте що?
Це найкращий чизбургер у моєму житті.
Я ж розумію. Розумію, що я трохи дратую.
Особливо, коли скаржуся.
Краще, ніж оце, й бути не може.
Найщасливіші миті мого життя?
Одруження,
народження сина Деніела,
народження дочки Сари.
А тому ця їжа, цей день, і цей острів у хорошій компанії.
Як каже Сенді: прості задоволення.
Були такі часи,
коли я навіть і не подумав би сюди їхати.
Тут для мене аж занадто багато води.
Але я відкрив для себе видовищний, абсолютно унікальний природний рай.
Це одне з найгарніших місць, що я бачив у житті.
Хоч я й почав цю мандрівку, як затятий любитель твердої землі,
Мальдіви змусили мене про це забути.
- Юджине. - Що?
Ви в океані.
Я таки в океані.
І не в якомусь там.
В Індійському.
Лише одна річ могла б це перевершити.
І Шофа дотримала своєї обіцянки.
«Не бійтеся. М'ячики для гольфу повністю біорозкладні
і містять корм для риб. Насолоджуйтеся».
Здуріти можна.
Ух ти.
Я зрозумів неймовірну красу Мальдівів.
Я приїхав сюди в пошуках раю
і їй-богу, я його знайшов.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька