Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta, man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Atvykau į rojų.
Neabejotinai. Labai, labai gražu.
Kam čia galėtų nepatikti?
Žinau, kad tai skambės keistai,
bet tam, kas taip bijo vandens kaip aš.
Aš mėgstu sausumą.
Man labai patinka jausti po kojomis tvirtą žemę.
Būdamas šalia vandens, jaučiu nerimą.
O čia - labai daug vandens.
Aplink matau vien tik vandenyną.
MALDYVAI
Aš išties vertinu mėlyną jūrų gelmių grožį,
bet jei mane jame pamatysite, kvieskite pagalbą.
Nes aš greičiausiai ne mojuoju, o skęstu.
Jaučiuosi mažu taškeliu...
Indijos vandenyno vidury, suprantat?
Žmogus turi dvi kojas tam, kad vaikščiotų sausuma.
Tai - mano „Prarastojo“ versija.
Tikiuosi, kažkas mane išgelbės.
Maldyvai.
965 km smėlio barjerų ir koralinių rifų, suformuotų priešistorinių ugnikalnių.
Sausuma sudaro vos vieną procentą šalies teritorijos.
Ir aš visai neskubu susipažinti su likusiais 99 proc.
Todėl į viešbutį mane gabena vandens lėktuvas.
Tikiuosi, lėktuve yra deguonies.
Žodžiai „jūra“ ir „lėktuvas“
man asocijuojasi tik su „kristi“ ir „nuolaužos“.
Bet kuriuo atveju...
Sveiki, pone. Puiki popietė. Sveiki.
Gelbėjimosi liemenė po kėde.
Nenusisekite saugos diržo ir mėgaukitės skrydžiu.
Labai dėkoju.
Nekokia vieta gelbėjimosi liemenėms, tiesa?
Kodėl jos tiesiog ne rankose?
Tuomet greit jas apsivilksi.
O po vandeniu bus... Nežinau.
Žmonės panikuoja skęsdami. Argi ne?
Juk tada panikuoji ir viską pamiršti.
Galvoji: „Ką jis tada pasakė?
Kur tos liemenės?
Ką jis sakė? Po kėde?“
Pilotai - be batų.
Todėl, kad nukritus į vandenį, batai traukia gilyn.
Šiaip gana gražus vaizdas.
Salos, nuostabios vandens spalvos.
Nieko panašaus nesu matęs.
Maldyvuose - 1 200 salų,
bet tik 200 jų - gyvenamos.
Tikiuosi, kad skrendame į vieną jų. Nenoriu tapt Robinzonu Kruzu.
Nesuprantu, kaip jis nusileis.
Spėju, nukris ir tiek.
O Dieve, mes trenksimės į vandenį.
Delnai prakaituoja.
Prieš kelerius metus sala Kudadu buvo viena smėlio kopa.
Bet čia buvo investuota 45 mln. dolerių,
o tai reiškia, kad man pasisekė čia pakliūti,
juk tai - brangiausia smėlio pilis pasaulyje.
Šis kurortas žada prabangias atostogas,
o tam, kad jos tokios ir būtų,
mano apsilankymas buvo planuojamas dar prieš įlipant man į lėktuvą.
PRIEŠ VIENĄ SAVAITĘ
Tai - pageidavimų anketa, atsiųsta viešbučio,
kurią turiu užpildyti prieš kelionę.
Taigi, „titulas“.
Gerai, „ponas, panelė, magistras, daktaras,
karalius“.
Norėčiau pažymėti karalių, bet žymėsiu „poną“.
„Nerūpestingi nuotykiai.“
Tai - paprasta.
„Irklentės“. Ne.
„Vandens motociklas, nardymas.
Nardymas tarp ryklių.“
Štai ką padarysiu.
Ne.
„Ką mėgstate veikti laisvalaikiu?“
Ilsėtis.
„Jei norėtume jums pagaminti vieną svajonių valgį, koks jis būtų?
Galite užsisakyti bet ką.“
Sūrainis, bulvytės ir pieno kokteilis.
Šokoladinis arba vanilinis.
Tegu jie išrenka.
Labas rytas, Judžinai. Sveiki atvykę į Maldyvų Kudadu salą.
- Bredas Kolderis, gen. direktorius. - Aišku.
- Malonu susipažinti, Bredai. - Ir man malonu.
O Dievuliau.
Atvykęs į viešbutį, dar nė sykio nebuvau taip sutiktas.
- Nesate? - Ne, nė sykio.
Gera pradžia - pusė darbo.
Leiskite supažindinti jus su sala.
Maldyvų kalba „kuda“ reiškia „mažą“.
Ši sala - išties mažutė.
Tik penkiolika gyventojų.
Į salą atvykus svečiui,
ima galioti principas „bet kas, bet kada, bet kur“,
ir mūsų personalas pasiruošęs suteikti viską, kas tik įmanoma.
Kiekvienas svečio noras - mums įsakymas.
- Bet kas, bet kada... - Bet kur.
- ...bet kur. - Taip.
Nuo šiol šie trys žodžiai - mano mėgstamiausi.
Tik pažvelkite į šį paplūdimį.
- Vienas tokių yra mano? - Žinoma.
Svečių čia nebūna daugiau nei 32,
vadinasi, personalas gali suteikti kone olimpinį lepinimą.
Aš vis tik tikiuosi, jog man atsiras kokios nors veiklos sausumoje.
Iš savo namo jūs tiesiai galite nerti su akvalangu.
Bet kuriuo metu pamatysite penkias rūšis žuvų
- nardydamas. - Taip.
Įspėsiu tik dėl vienos žuvies.
Jei pamatysite tokią didelę žuvį, raguotinę,
patarčiau ją aplenkti.
Vienai moteriai ji nukando gerą ausies gabalą...
- Rimtai? - ...tokia ta raguotinė...
Taip, būkit ramus.
- Nesiartinsiu prie jos. - Taip.
Tokio nesiartinimo jūs nebūsit matęs.
Kartais pro šalį praplaukia koks ryklys.
Rykliai, čia?
Taip, nėr gerai.
Nieko sau vaizdas.
Prašiau vaizdo į vandenyną,
ir tokį gavau.
Maldyvai - žemiausia šalis pasaulyje.
Jos salos nėra iškilusios virš jūros lygio nė per du metrus,
tad kur tik pažvelgsi, visur - rojaus vaizdas.
Tik pažvelkite.
SVEIKAS ATVYKĘS, JUDŽINAI
Kur man teks miegoti?
Negaliu juk sugadinti šio grožio.
Nors mano žmona Debė man dėlioja tokią mozaiką kas vakarą,
tad esu prie to pratęs.
900 kv. m. ploto vila turi atskirą baseiną be ryklių.
Jos kaina - virš 7 000 dolerių už naktį.
Man regis, man čia patiks.
- Sveiki. - Sveiki.
Mano vardas Šofa. Esu jūsų asmeninė patarnautoja.
- Galiu užeiti? - Taip, prašom.
Ačiū.
Mano asmeninė patarnautoja?
Taip.
Gal norėtumėte pasidalinti su manim tuo, ką mėgstate, ko nemėgstate?
Labiausiai nemėgstu vandens.
Taip.
Jūs - Maldyvuose.
- Taip. - Mes - 99 proc. vandens.
Tai skamba išties keistai.
Vandens sportas, man netinka joks.
Kokia jūsų mėgstamiausia sporto šaka?
Golfas.
Maldyvuose mes nežaidžiame golfo, tačiau palikite tai man.
Gerai.
Gal ir priprasiu čia prie visko,
bet nemanykite, kad užriesiu nosį.
Kanadiečiui sunku suprasti sąvoką „bet kas, bet kada ir bet kur“,
nes, žinote?
Tuomet mums ima atrodyti, jog mes - pernelyg reiklūs.
Žinant, jog mes esame čia,
galima sakyt, pasaulio pakrašty,
kaip galima žmogui suteikti tai, ko jis nori?
Norėčiau tai panagrinėti,
nes išties nesuprantu, kaip tai įmanoma.
Pradėkime nuo elementarių dalykų.
Mano kelias į pasitenkinimą visada eina per skrandį.
Todėl einu pabendrauti su vyr. šefu Eduardu,
gal jis pasakys, kaip jam pavyksta išlaikyti svečius devintam danguj.
- Eduardai. - Judžinai.
- Kaip laikotės? - Puikiai. O jūs?
Nuostabiai.
- Mes čia - pasaulio pakrašty... - Būtent.
- ...ir jūs galite gauti bet kokį... - Ką tik norite.
- ...maistą kiaurą parą. - Žinoma.
Kaip jums tai pavyksta?
Maldyvai, laimei, yra tarp Australijos,
Singapūro, Dubajaus ir Europos.
Todėl galime gauti kone viską per vieną parą.
Kokį buvote gavęs keisčiausią pageidavimą?
Prašė paprasto sviesto.
Bet iš tam tikro Prancūzijos regiono
ir tam tikro tiekėjo.
- Tikrai? - Bretanėje.
Užsakymą gavome 10 val. šeštadienį,
o sekmadienį jau galėjome
patiekti šį sviestą pusryčiams.
Tai bent.
Jumis dėtas būčiau sakęs: „Nemanau.“
„Jūsų prašymas - įžūlus.“
Toks mūsų darbas.
Po teisybei, Eduardas net skatina svečius nuklysti nuo meniu.
Ar, kaip jie tai vadina, „maistas ne pagal planą“.
Taigi, improvizacija man nesvetima,
todėl esu pasirengęs darbui šioje virtuvėje.
Pasidarysiu pusiau prijuostę. Ar taip ją vadinate?
- Pusiau prijuoste? - Tiesiog prijuostė.
Prijuostė. Gerai.
Mūsų svečias kreipėsi į mus su prašymu: „Norėčiau svogūnų sriubos,
bet kokios nors ypatingos.“
Tam mums prireiks brendžio ir juodųjų trumų.
Ir sūrio.
Kokio reikia sūrio?
Šiek tiek gruyère, paskui tête de moine ir parmezano.
Bus padaryta.
Kudadu saloje,
sūriai čia - ne šaldytuve.
Jiems skirtas visas rūsys.
Vos įėjus, kvapas riečia nosį.
Tai bent.
Gerai. Čia gruyère, parmezanas
ir...
Prancūziškas?
Pamiršau įspėti Eduardą, kad nesu itin greitas.
Nerandu gruyère ir...
Paimsiu porą šitų.
Ir dar bri.
Vis tiek sūris, tiesa?
Pamiršau pavadinimą to sūrio,
todėl paėmiau bri, nes jis - prancūziškas.
Puikus bandymas, Judžinai. Jis bus tiesiai priešais,
- kai įeisi. - Gerai.
- Kita šneka. - Čia jis?
- Taip. Tobula. - Gerai.
Brendis, degiklis.
Gerai, bus linksma.
- Ar mes spėjame laiku, Eduardai? - Reikia mažumėlę paskubėti.
- Taip. - Paskubėti.
Tai jūs mus užlaikote. Jūs...
Aš darau viską, ką galiu. Greičiau stebėti negaliu.
Ir voilà.
Tobulas karamelizuotų svogūnų, jautienos, brendžio ir juodųjų trumų derinys,
pagardintas išskirtinių sūrių trio.
O Dieve.
Tokios unikalios svogūnų sriubos nesu matęs.
Asmeniškai man patiktų daugiau sriubos prie duonos.
Bet net man
„bet kas, bet kada, bet kur“ atrodo šiek tiek per daug.
Man nešautų į galvą ketvirtą val. ryto griebtis telefono
ir užsakyt maisto.
Taip, turbūt, gali tik amerikietis.
Tačiau tai įdomi filosofija.
Pirma diena praėjo gana gerai.
Nors tai ne mano vieno nuopelnas.
Gaminau prancūzišką svogūnų sriubą,
išgyvenau skrydį lėktuvu ir vengiau vandenyno.
Gal vis tik ir mano nuopelnas.
Šofa, mano patarnautoja, suplanavo rytdieną.
Jos džiugesys bei entuziazmas mane gąsdina.
Mes išbraukėme vandenį,
todėl tikiuosi gerai išsimiegoti
ir nesinervinti galvojant apie tai, kas manęs laukia.
Labas rytas.
Taip, rytas - nepaprastas.
Matėte, kas mano baseine?
Eime.
Pažiūrėkite.
Tokio prašmatnaus pusryčių padėklo nesu matęs.
Bet jis - baseine.
Nuostabi idėja,
bet aš negaliu jo paimti.
Ateik pas tėtušį!
Dieve mano.
Perkandau jų sumanymą.
Pirma įvilioti mane į baseiną, o paskui - ir į Indijos vandenyną.
Bet pusryčius aš mėgstu valgyti apsirengęs.
„Labas rytas, Judžinai.
Kad jūsų apsilankymas būtų kupinas didingumo akimirkų...“
Didingumo.
„Aš turiu jums tokį pasiūlymą.
Garso maudynių meditacija
su jogos terapeute Nandini.
Su geriausiais linkėjimais, jūsų asmeninė patarnautoja Šofa.“
Intriguoja.
Dėkoju.
Kas yra tos garso maudynės? Norite sužinoti?
Žinoma. Gerai. Tačiau teks plaukti kateriu.
Štai kaip jie jus pristato į vietą.
Jis šokinėja per bangas, todėl mane ima pykinti.
Ir nežinau, kur būtent mes plaukiame.
Tačiau labai tikiuosi, kad ten bus gana nemažai sausumos.
Garso maudynės gali būt kokia sauna
ar garinė pirtis, kaip sakoma.
Kas man ne itin prie širdies. Pirtys manęs nežavi.
Tačiau aš pasiryžęs išmėginti viską, ką man pasiūlys.
O kur garso vonia?
Ar čia koks požeminis kalėjimas?
O Dieve. Galima išprotėti.
Namaste, pone Judžinai!
Jūsų laukia meditacija jūroje. Kaip jums?
Kaip man? Aš - po vandeniu.
Nuostabios žuvys.
Maldyvuose stūkso vienas didžiausias pasaulio rifų,
kuriame gyvena virš 2 000 rūšių žuvų.
Nė nemaniau, kad pažvelgsiu į jas iš šešių metrų gylio.
Palaukite, turiu apsiprasti.
Neįtikėtina.
Kas tai pastatė ir kokia jų reputacija?
Iš kur sklinda garsas?
Kas yra tos garso maudynės?
68 proc. mūsų kūno sudaro vanduo.
O vanduo reaguoja į garsą,
tas garsas gali pašalinti blokus iš viso kūno.
Manau, kad dėl tų blokų mano kūnas neišsilaksto į šalis.
Jūsų kūnas tada pasirengęs priimti pozityvią energiją.
- Jūsų protas nurimsta. - Jis buvo ramus, kol nepamačiau tos,
kurios sardine nepavadintum.
Įkvėpkite. Ir.
Tai bent. Nuostabu.
- Aš pats nustebęs. - Super, neturiu žodžių!
Nandini suprato, kad aš - aktorius.
Žerdami komplimentus, įkalbėsite mane daryt bet ką.
Labai gera.
Įkvėpkite.
Iškvėpkite.
Ši idėja - geniali.
Bet sukosi viena mintis: „Kas, jei išgirsiu įtrūkimą?“
Ir: „Kas, jei ims sunktis vanduo?“
Ir dingtum kaip į vandenį, tiesa?
Juk taip sakoma.
Švelniai atsimerkite.
Iš lėto.
Ar ten - unguriai?
Tai - neįprasta patirtis, ir jei pavyksta atsipalaiduoti,
gali grožėtis povandeniniu pasauliu.
Aš vos neužmigau vidury meditacijos.
Man daug nereikia.
Nepaisant visko,
Šofai pavyko įsiūlyti man vandens veiklą.
Sveiki!
Po to, kai panardžiau po vandeniu
nesušlapęs kojų,
imu nerimauti, ką dar man sugalvojo mano patarnautoja.
- Ženkite plačiai. - Ačiū.
Paaiškėjo, kad manęs laukia kelionė su jūrų biologe Žasmin.
Jei daugiau sužinosiu apie vandenyną,
gal sugebėsiu juo pasimėgauti.
Arba sužinosiu, jog tai, ko nežinai, negali tau pakenkti.
Štai čia normalus laivas.
Nešokčioja per bangas. Nepykina.
Plaukiam lygiai. Nieko nejaučiu.
Ar dažnai plaukiojate?
- Niekada. Ne. - Tikrai?
Jūsų meilė jūrai man nebūdinga.
- Bet manyje kalba baimė. - Ne?
Suprantat? Baimė nuskęsti.
Baimė, kad ryklys nenukąstų
- pusę kūno ir tada nuskęsti. - Rykliai. Taip.
Kuo unikalūs Maldyvai?
Maldyvuose yra penki proc. pasaulio koralinių rifų.
- Neįtikėtina... - Tai daug, tiesa?
...žemėlapyje Maldyvai - mažytis taškas.
- Kai kuriuose žemėlapiuose iš viso nėra. - Tiesa.
Taigi, čia daug koralų.
Labai daug.
O koraliniuose rifuose šiais laikais gyvena net ketvirtadalis
visos jūrinės gyvūnijos.
Štai kodėl čionykštis jūrinis pasaulis - toks ypatingas.
- Taip. - Ir dėl rifo čia smėlis
toks neįmanomai baltas ir smulkus.
Vos penki proc. pasaulio paplūdimių turi tokį smėlį dėl koralinių rifų.
Būdamas čia, turiu pripažinti, kad vandenynas
labai gražus.
- Tiesa? - Taip.
Ir tada, lyg tyčia, jūra man padovanoja tokią akimirką,
kurios net mano asmeninė patarnautoja nebūtų suplanavusi.
Ten. Už jūsų. Matote?
- Matote? - O, taip! Delfinai!
Žiūrėkit žemai. Matot?
- O, taip! - Vienas. Čia.
- Keturi, penki. - Štai jie!
- Taip. - Taip!
- Matote? - Jie šokinėja.
Kaip smagu.
Beprotiškai. Neįtikėtina patirtis.
Maldyvai - rojaus sala,
o be vandens salų nebūna.
Jų esmė slypi pavadinime.
Ir nors man vieno tokio pasiplaukiojimo nepakaks,
kad priprasčiau prie jūros,
šią dieną baigiu įsitikinęs,
kad ne viskas vandenyne pavojinga.
Šioje prabangoje nardau
kaip ne visai kaip žuvis vandeny.
Tačiau nuo tokio mėgavimosi man šiek tiek gėda,
ir jaučiu poreikį patyrinėti šalį
be asmeninės patarnautojos, pildančios kiekvieną mano užgaidą, planų.
Maldyvuose gyvena apie pusė milijono žmonių.
Jie paplitę po 200 salų,
nes ši šalis - labiausiai geografiškai išsklaidyta šalis pasaulyje.
Taigi, neskaitant viešbučio personalo, aš nesutikau čia nė vieno žmogaus.
Nors man tai labai nebūdinga, aš pats šoku į katerį,
plaukiantį į Naifaru - labiausiai apgyvendintą šalies salą,
kad susitikčiau žmogų, kuris čia iš tiesų gyvena.
- Jūs, turbūt, Sendis. - Sveiki.
Turizmas, suprantama, didžiausia salų ekonomikos dalis,
sudaranti ketvirtadalį šalies biudžeto.
Daugelis Naifaru gyventojų dirba kurortuose,
bet Sendis neseniai išėjo į pensiją.
Kas čia per daiktas?
- Bandau žvejoti. Tai... - Ne, aš suprantu.
Bet... nesuprantu...
Šituo žmona valydavo klozetą.
O aš iš jo pasigaminau ritę.
Norite pamėginti?
Taip. Mielai.
Gerai numetėte.
- Turite laikyti. - Taip.
Ar juda?
Kažką jaučiu.
Bet nemanau, kad dabar ten užkibo.
Sužvejoti žuvį? Manau, man gali pavykti.
Jaučiu, juda.
Jei ilgiau ten būčiau pasėdėjęs.
Bet nieko nėra. Kol kas.
Tikrai ilgai.
Ar kažką sugavau?
- Ne, nieko. - Masalą.
Gal net kelerius metus.
Štai kodėl nieko nejaučiau.
Štai kodėl nieko nejaučiau!
Aš ištraukdavau ją iš vandens.
Še tau, kad nori.
Senovėje čia susikirsdavo Azijos, Afrikos
ir Viduriniųjų Rytų prekybos keliai.
O tai reiškia, kad Maldyvų kultūra - tikras kelių kultūrų mišinys.
Sendi, papasakok man apie gyvenimą Maldyvuose.
Viskas čia sukasi apie vandenyną, kuris - mūsų pragyvenimo šaltinis.
Aš tai vadinu Kandu Banda.
- Kandu - vandenynas. Banda - pilvas. - Taip.
- Iš vandenyno - į pilvą. - Taip.
Labai tvarus gyvenimo būdas.
Taip, noriu pasakyt, kai gyveni mieste,
matai įsitempusius, neramius žmones.
Taip, aš toks.
Tada pažvelgi į vandenyną,
ir iškart susisieji su visata, supranti?
Ir daliniesi meile, džiaugsmu, viskas iš ten.
- Čia? - Iki pat... Kur matosi paplūdimys.
Prieš 50 metų
Maldyvuose gyveno vien vietiniai, tokie kaip Sendis.
Bet kai 1972 m. čia buvo įkurtas pirmas kurortas,
turistai ėmė plūsti į šias salas, tyrinėti jų paslaptis.
Tu toks kupinas gyvenimo džiaugsmo,
ką galėtum patarti žmonėms?
Svarbiausia, ryšys.
Nusispirkite batus, pajauskite smėlį, įbriskite į vandenį,
pajauskite vėją, sūrumą,
tada, manau, pamiršite nerimą, depresiją.
Išmokite užmegzti ryšį.
Kurortai čia - nuostabus dalykas,
bet tą popietę su Sendžiu
pamačiau tikrą Maldyvų magiją.
Išsivešiu su savimi dalelę tavo auros.
Tai - vienas svarbiausių mano atradimų šioje kelionėje.
Man labai malonu.
Man patinka parodyti kitiems savo šalies grožį.
Koks nuostabus žmogus.
Ačiū.
Man labai patiko Sendžio asmenybė, gaila, kad nesu toks.
Jei atvirai, mieliau bendraučiau su Sendžiu nei su savimi.
Grįždamas į savo salą,
mąstau apie tai, kad Sendžio rojaus Maldyvų versijos
į kelionių paketą neįdėsi,
kad ir koks būtų biudžetas.
Prieš man vykstant į Maldyvus,
Kudadu man žadėjo išpildyti mano norus.
Ir, lyg būtų įkvėpti Sendžio,
jie parūpino man paprastą pramogą, kuri, kaip mane patikino, nenuvils.
Čia - man?
Turiu pagirti Šofą.
Atvykau į savo, Levio, rojaus kampelį.
Liaukitės. Ar čia mano svajonių maistas?
Vanilinis pieniškas kokteilis, bulvytės. O čia...
sūrainis.
Dievuliau. Myliu Eduardą.
Žinote, ką?
Skanesnio sūrainio gyvenime nesu ragavęs.
Klausykite, aš suprantu. Aš - rakštis subinėj, taip.
Aš - tikras niurzga.
Aš toks jau esu.
Laimingiausios mano gyvenimo akimirkos?
Santuoka,
sūnaus Danielio gimimas,
dukros Saros gimimas.
Taigi, ši vakarienė čia - geroje draugijoje.
Kaip sako Sendis, paprasti malonumai.
Dar neseniai
nebūčiau nė pagalvojęs čia vykti.
Labai jau daug vandens.
Tačiau aš atradau nuostabų, vaizdingą ir unikalų gamtos rojų.
Tai - viena pačių gražiausių vietų, kokias tik esu matęs.
Atvykau čia kaip užkietėjęs sausumos mylėtojas,
tačiau Maldyvai privertė tai pamiršti.
- Judžinai. - Taip?
Tu įbridai į vandenyną.
Aš - vandenyne.
Ir ne bet kokiame.
O Indijos vandenyne.
Iki pilnos laimės man trūko vieno dalyko,
ir Šofa ištesėjo pažadą.
„Nesijaudinkite, golfo kamuoliukai - biologiškai skaidūs,
jų viduje - maistas žuvims. Sėkmės.“
Beprotiška.
Jėzau.
Aš suvokiau Maldyvų grožį.
Atvykau čia ieškodamas rojaus,
ir, dievaži, aš jį radau.
Išvertė Egidija Namavičė