Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van, nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Hó. Sadie!
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Megérkeztem a paradicsomba.
Kétség sem fér hozzá. Nagyon-nagyon szép.
Ki ne imádna itt lenni?
Nos, tudom, hogy őrültségnek hangzik,
de, mondjuk, valaki, aki annyira retteg a víztől, mint én.
Inkább szárazföldi típus vagyok.
Akkor érzem igazán jól magam, ha szilárd a talaj a talpam alatt.
A víz közelében nem érzem magam túl komfortosan.
Márpedig itt aztán bőven van óceán.
Csupa óceán, amíg csak a szem ellát.
MALDÍV-SZIGETEK
Noha én is tudom értékelni a mélykék tenger szépségeit,
ha bármikor benne találnának, azonnal küldjenek segítséget!
Mert akkor jó eséllyel nem csak úgy integetek, hanem fuldoklom.
Apró homokszemnek érzem magam...
az Indiai-óceán kellős közepén.
Azért van az embernek lába, hogy a szárazföldön mászkáljon vele.
Ez itt most az én saját Számkivetett-verzióm.
Nagyon remélem, hogy engem is megment majd valaki.
A Maldív-szigetek.
Ősi vulkánok formálta korallzátonyok és homokpadok majd’ 1000 kilométeren át.
Az országnak voltaképpen csupán egy százaléka szárazföld.
Nem különösebben töröm magam, hogy a fennmaradó 99%-ot is megismerjem,
így hát hidroplán visz a hotelbe.
Remélem, van oxigén a fedélzeten.
A tengeri repülő hidroplánokról
nekem csak a „becsapódás” és „roncs” szavak jutnak eszembe.
Na, mindegy...
Szép jó napot, uram, üdvözlöm a fedélzeten!
A mentőmellény az ülés alatt.
Csatolja be a biztonsági övet, jó repülést!
Köszönöm szépen!
A mentőmellény nincs a legjobb helyen, nem?
Miért nem kapjuk az ölünkbe?
Ahol gyorsan elérhető.
Az ülés alatt, hát... Nem is tudom.
Zuhanás közben bepánikol az ember. Nem?
És pánikolás közben azt se tudni, mi merre van.
Csak annyi ugrana be, hogy: „Mit is mondtak?
Hol az a mentőmellény?
Mit is mondott? Az ülés alatt?”
A pilóták mezítláb vannak.
Biztos mert amikor a vízbe csapódunk, a cipő lehúzza az embert.
Egész csinos hely, ami azt illeti.
Elnézve a szigeteket, a víz káprázatos színárnyalatait.
Még sose láttam ilyet.
Szóval a Maldív-szigetek több mint 1200 szigetből áll,
ám ebből csupán 200 lakott.
Remélem, mi egy ilyenre tartunk, és nem Robinson Crusoe-skodunk.
Ki tudja, hogy ér ez vizet?
Gondolom, csak úgy belezuhan.
Atyaég, a vízbe fogunk csapódni!
Leizzadtam!
Pár éve még ez a sziget, Kudadoo, alig volt több egy homokdűnénél.
Azóta ráköltöttek 45 millió dollárt,
ami azt jelenti, hogy van szerencsém
a világ egyik legdrágább homokvárában megszállni.
Az üdülőhely luxusvakációt ígér,
és ennek érdekében
már azelőtt készülni kezdtek a jövetelemre, hogy repülőre ültem volna.
EGY HÉTTEL KORÁBBAN
Ezt a preferenciafelmérő nyomtatványt a szállodából küldték,
azzal, hogy még az utazás előtt töltsem ki.
Szóval „megszólítás”.
Oké. „Mr., Miss, Mester, Doktor,
Király.”
Kedvem lenne a királyt beírni, de inkább maradok a „Mr.”-nél.
„Könnyed kalandok.”
Hát, ez könnyű lesz.
„Állószörfözés.” Nem.
„Jet ski, sárkányszörfözés, könnyűbúvárkodás.
Búvárkodás víz alatti vontatóval, cápák között.”
Inkább így csinálom.
Nem!
„Mi a kedvenc szabadidős tevékenysége?”
Pihenés.
„Ha elkészítenénk önnek a legeslegfőbb álomételét, mi lenne az?
Bármit kérhet.”
Sajtburger, sült krumpli, és turmix.
Csokoládés vagy vaníliás.
Ezt rájuk bízom.
Jó reggelt, Eugene! Isten hozta Kudadoo-n!
Brad Colder vezérigazgató vagyok.
- Örvendek, Brad! - Igazán örvendek!
Ó, te jó ég!
Mikor is volt legutóbb részem ilyen szállodai fogadtatásban? Sohanapján!
- Soha? - Nem, még sose történt ilyen.
Máris jól kezdődik a dolog.
Hadd mutassam be a szigetet!
A kuda „kicsit” jelent maldív nyelven,
vagyis ez egy igen kicsike sziget.
Csupán 15 rezidenciával.
Amint a vendégünk a szigetre ér,
onnantól neki „bármit, bármikor, bárhol”,
a személyzetünk mindig rendelkezésre áll, bármiről is legyen szó.
Számunkra minden kívánsága parancs.
- Bármit, bármikor... - Bárhol.
- ...bárhol. - Így van.
Mostantól ez a három kedvenc szavam.
Nézzenek oda, micsoda part!
- És az egyik az enyém? - Bizony ám!
Itt 32 vendégnél sosincs egyszerre több,
így aztán a személyzet igazán olimpiai szintű kényeztetést tud nyújtani.
Azért remélem, ittlétem alatt akad némi szárazföldi elfoglaltság is.
A teraszáról rögtön beugorhat egy búvárpipával.
Általában bármely időpontban legalább ötféle halat látni
- sznorkelezés közben. - Értem.
Az egyetlen veszélyes hal, amivel jó vigyázni,
hogyha egy ilyen nagy, úgynevezett íjhalat lát,
azt érdemes nagy ívben elkerülni.
Az egyik hölgy füléből leharapott egy jókora darabot...
- Juj, tényleg? - ...egy ilyen íjhal, úgyhogy...
Nos, ne aggódjon!
- Jó nagy ívben elkerülöm. - Jó.
Az nem is kifejezés, hogy mekkora „nagy ívben”.
Időnként el-elúszik pár cápa.
Cápák a vízben?
Aha, hát ez nem túl jó.
Ez aztán a kilátás!
Óceánra néző kilátást kértem,
és szó se róla, igencsak megkaptam.
A Maldív-szigetek a világ legalacsonyabban fekvő országa.
Egyik szigete sem emelkedik 180 centinél jobban a tengerszint fölé,
vagyis óceáni csodavilág az egész, ameddig csak a szem ellát.
Ezt nézzék meg!
ISTEN HOZTA, EUGENE
Most aztán hol alszom?
Mert ezt biztos nem rontom el.
Bár a feleségem, Deb, is így szokott megágyazni minden este,
szóval semmi különös.
A 100 négyzetméteres villának saját, cápamentes végtelenített medencéje van,
és több mint 7000 dollárba kerül egy éjszakára.
Szerintem tetszeni fog itt.
- Helló! - Üdv!
A nevem Shofa. Én vagyok az ön komornyikja.
- Bejöhetek? - Igen, jöjjön... Hogyne!
Köszönöm.
- A saját komornyikom? - Mik a...
Bizony, az vagyok.
Megosztaná velem esetleg, hogy miket szeret, és miket nem?
Semmit nem szeretek, amihez be kell menni a vízbe.
Bizony.
Hogy... Hisz ez a Maldív-szigetek!
- Igen. Hát igen. - Az ország 99%-a víz!
Hát éppen ez a bökkenő az egészben.
De a vízi sportokról egyáltalán szó se lehet.
Akkor mi a kedvenc sportja?
Golf.
Nálunk azt nem játsszák, de bízza csak rám!
Oké.
Bármennyire is hozzá tudnék szokni,
azt ne higgyék, hogy a fejembe száll a dolog.
Ez a „bármit, bármikor, bárhol” dolog egy kanadainak nehéz ügy,
méghozzá tudják, miért?
Mert kicsit rámenősnek érezzük magunkat.
Jobban belegondolva, és abba is, hogy hol vagyunk,
itt, az isten háta mögött,
hogy adhatnák meg valakinek pont azt, amit csak kíván?
Ebbe szeretnék jobban belemerülni,
mert nem igazán értem, hogyan lenne ez lehetséges.
Kezdjük az alapoknál.
Az én boldogságomhoz mindig is a gyomromon át vezetett az út.
Így hát Edouardhoz, a konyhafőnökhöz készülök,
hogy kiderítsem, hogyan tartja a hetedik mennyországban a vendégeket.
- Edouard! - Eugene!
- Hogy van? - Jól, és ön?
Kiválóan.
- Itt vagyunk a semmi kellős közepén... - Pontosan.
- ...mégis bármit be tudnak szerezni... - Amit csak szeretnénk.
- ...bármilyen ételt, a nap 24 órájában. - Így van.
Mégis hogyan?
A Maldív-szigetek szerencsés helyen fekszik Ausztrália,
Szingapúr, Dubaj és Európa között.
Így aztán nagyjából bármit be tudunk szerezni 24 órán belül.
Mi a legbizarrabb kívánság, amit valaha teljesítenie kellett?
Nagyon egyszerű, egy adag vaj volt az.
De egy bizonyos francia vidékről kellett jönnie,
egy bizonyos francia beszállítótól.
- Komolyan? - Bretagne-ból.
Nagyjából szombat reggel tízkor érkezett a kérés,
és vasárnap a reggelihez már tálalni tudtuk a terméket a szigeten.
Azta!
Az ön helyében én biztos azt mondtam volna: „Még mit nem!”
„Elég legyen! Mindennek van határa!”
Ez a dolgunk.
Sőt, Edouard még bátorítja is a vendégeit, hogy ne étlapról rendeljenek.
Vagy ahogy ők hívják: „rögtönzött étkezés”.
Rögtönzésben van némi gyakorlatom,
úgyhogy szívesen improvizálok a konyhában is.
Félkötényt öltök magamra. Így hívják?
- Csak simán kötény. - Ez egy félkötény?
Simán kötény. Oké.
Szóval ezzel fordult hozzánk a vendég: „Oké, imádom a hagymalevest,
de lehetne valami különleges csavarral?”
Ehhez egy kis konyakra lesz szükségünk, és fekete szarvasgombára.
Egy kis sajt is kéne.
Milyen sajt?
Kéne Gruyère, egy kevés Tête de Moine, és még egy kis parmezán.
Máris!
Mivel ez itt Kudadoo,
nem csak úgy a hűtőben van a sajt. Egy egész kamrát szenteltek a sajtoknak.
És egészen mellbevágó illata van a helynek.
Nahát!
Oké. Tehát Gruyère, parmezán,
és...
Valami francia?
Edouardnak elfelejtettem említeni, hogy nem vagyok valami gyors.
Nem találom a Gruyère-t, sem a...
Viszek párat ebből.
Egy kis brie-t is.
Sajt ez is, az is, nem?
Elfelejtettem a francia sajt nevét, amit mondott,
így hoztam helyette brie-t, mert az is francia.
Szép próbálkozás, Eugene. Rögtön szemben,
- ahogy belép a sajttárba. - Oké.
- Így már sokkal jobb! - Ez az?
- Tökéletes. - Akkor jó.
Jöhet a konyak, a lángszóró.
Oké, ez izgalmas lesz.
- Időben kész leszünk, Edouard? - Igyekeznünk kell.
- Bizony. - Igyekezzünk!
Kettőnk közül maga hátráltat minket. Maga...
Én minden tőlem telhetőt megteszek. Nem tudok gyorsabban nézni.
És voilà!
Karamellizált hagyma, marhahús alaplé, konyak és szarvasgomba páratlan alkímiája,
egy tökéletesen megválasztott sajttrióval megkoronázva.
Uramisten!
Ennél különlegesebb hagymalevest még soha életemben nem láttam.
A magam részéről ennél kicsit több levessel szeretem a kenyeret.
De még nekem is
kisebb túlzásnak tűnik ez a „bármit, bármikor, bárhol”.
Csak azért nem emelném fel a telefont hajnali négykor,
hogy rendeljek valamit.
Tudják, ehhez már amerikainak kéne lenni.
Mindenesetre érdekes megközelítés ez itt.
Az első nap egész jól telt.
Bár ez nem csupán az én érdemem.
Készítettem francia hagymalevest,
túléltem a hidroplánt, és sikerült elkerülnöm az óceánt.
Így jobban belegondolva mégis mind az én érdemem.
Shofa, a komornyikom, tervekkel állt elő a holnapi napra.
Annyira izgatott és lelkes, hogy az számomra már-már ijesztő.
A vizet mindenesetre kizártuk,
úgyhogy remélem, nyugodtan alhatok,
és nem kell álmatlanul forgolódnom, hogy vajon mi vár rám.
Jó reggelt!
Egészen hihetetlen volt ám ez a reggel.
Látták, mi van a medencében?
Gyerünk!
Ezt nézzék!
Még sosem láttam ehhez fogható, csodálatosan tálalt reggelit,
méghozzá a medencébe rakták.
Elképesztő az ötlet,
csak én így nem érem el.
Gyere csak apucihoz!
Uramatyám.
Tudom ám, miben mesterkednek.
Előbb a medencébe akarnak becsalni, aztán az Indiai-óceánba.
Csakhogy reggelihez én jobb szeretem magamon tartani a nadrágom.
„Jó reggelt, Eugene!
Annak érdekében, hogy a lehető legpompázatosabb legyen a vakációja”...
Pompázatos.
...„a következő szigetélményt állítottam össze.
Egy hangfürdő-meditáció
Nandinivel, a jógaterapeutával.
A legjobbakat kívánom! Az ön komornyikja, Shofa.”
Érdekfeszítő.
Köszönöm.
Hogy mi az a hangfürdő? Kíváncsiak?
Oké. Igen ám, csakhogy hajóval kell odamenni.
Így csalják lépre az embert.
Kicsit hullámos, én pedig kicsit tengeribeteg vagyok.
Egészen pontosan nem tudom, hová megyünk.
Csak azt remélem, hogy legalább valamennyi szárazföld is lesz a dologban.
Lehet, hogy a hangfürdő olyasmi, mint a szauna,
mondjuk, mint beülni a gőzbe, ahogy mondják.
Amiért nem kimondottan repesek. Nem lelem nagy örömöm benne.
De bármi legyen is az, én igyekezni fogok.
Na jó, merre van a hangfürdőszoba?
Mi ez, kazamata?
Atyaúristen! Ez eszméletlen!
Namaste, Mr. Eugene!
Isten hozta a tengervíz alatti meditáción! Milyennek találja?
Hogy milyennek? Víz alattinak.
Gyönyörű halak.
A Maldív-szigeteké a világ egyik legnagyobb korallzátonyrendszere,
2000-nél is több halfaj él itt.
Ezek egyikével sem terveztem hat méterrel a víz alatt szemtől szembe találkozni.
Kis türelmet, míg kicsit elcsitul a szívdobogásom.
Hát ilyen egyszerűen nincs.
Ki építette fel ezt, és van-e hozzá megfelelő képesítése?
Hogy kerül ide a hang?
Mi is pontosan ez a hangfürdő?
A testünk 65%-a vízből áll.
A víz reagál a hangrezgésre,
így feloldja a görcsös blokkokat az egész testben.
Attól tartok, engem valójában ezek a görcsök tartanak egyben.
A teste azután... kész lesz befogadni a pozitív energiákat.
- Az elméje nyugodt lesz, oldott, békés. - Nyugodt voltam, míg nem jött az az izé...
...ami nem épp szardíniának tűnik.
Belégzés. Kezdjük!
- Om. - Om.
Nahát! Elképesztő!
- Magam is meghökkentem magamon. - Szuperül csinálta!
Nandini megneszelte, hogy színész vagyok.
Egy kis vállveregetéssel akármire rá lehet venni.
Ez de jó!
Belégzés!
Kilégzés!
Egész kivételesen ragyogó az elképzelés.
Én viszont folyton arra gondoltam: „És ha repedés hangját hallom?”
Meg hogy: „És mi van, ha befolyik a víz?”
Mert akkor aztán nem ússzuk meg szárazon.
Azzal nem vagyunk kint a vízből.
Finoman nyissa ki a szemét!
Lassan.
Azok angolnák?
Hihetetlen volt, és ha végre sikerül lenyugodni odalent,
csoda szép látvány, ami valójában a víz alatt zajlik.
Majdnem el is aludtam az egész közepén.
Nekem ahhoz nem kell sok.
Minden valószínűség dacára
Shofának mégiscsak sikerült testközelből megismertetnie velem a tenger élővilágát.
Helló!
Miután a sznorkeling minden javában részem volt
akár a lábujjam vízbe mártása nélkül,
kíváncsi lettem, mi mást tervelt még ki a komornyikom.
- Nagyot kell lépni. Így. - Köszönöm.
Mint kiderült, kihajózunk a tengerbiológus Jasmine-nal.
Talán ha többet megtudok az óceánról,
a végén esetleg még élvezni is fogom.
Vagy pedig bebizonyosodik, hogy amiről nem tudunk, az nem fáj.
Na, ez már tényleg rendes hajó.
Nem dobálnak a hullámok. Semmi gyomorbántalom.
Sima. Semmit sem érzek.
Szokott ilyesmit csinálni?
- Soha nem csinálok semmi ilyesmit. - Tényleg?
Ön olyan szeretettel van a tenger iránt, amiben én nem tudok osztozni.
- De esetemben csak a félelem teszi. - Nem?
- Tudja? A fulladástól való rettegés... - Igen.
...a rettegés, hogy darabokat harapnak ki a testemből
- a cápák, és aztán fulladok meg. - Egy nagy cápa.
Mi teszi a Maldív-szigeteket ennyire különlegessé?
A Maldív-szigetek teszi ki a világ összes korallzátonyának öt százalékát.
- Hát, ez elképesztő... - Az rengeteg, ugye?
...mert a térképen közben alig egy aprócska folt az ország.
- Nincs is mindig a térképen. - Ugye?
Szóval jó sok koralljuk van.
- Sok-sok korall... - Igen.
...márpedig jelenleg az óceáni élőlények negyede
korallzátonyokon él.
Szóval ettől ilyen különleges az itteni tengeri élővilág.
- Igen. - És azt is a zátony teszi,
hogy az itteni homok ennyire lehetetlenül hófehér.
Sőt, mindössze a világ partjainak öt százalékát alkotja ilyen korall.
Szó se róla, az óceán, azt meg kell hagyni,
tényleg egészen gyönyörűséges.
- Ugye? - Igen. Bizony.
És ekkor, mintegy végszóra olyan pillanattal ajándékoz meg a tenger,
amit talán még az én saját komornyikom sem tervezhetett volna meg jobban.
Ott! A hátunk mögött. Látja?
- Látta? - Ó, igen! Delfinkíséretet kaptunk!
Nézzen le, lefelé, lefelé! Látja?
- Ó, tényleg! Igen! - Egy. Még egy.
- Négy, öt. - Ott vannak!
- Igen. - Ez az!
- Látják? - Kiugrálnak.
Ez azért jó izgalmas, nem?
Őrület! Teljesen hihetetlen élmény.
A Maldív-szigetek paradicsomi szigetország,
márpedig víz nélkül nincsen sziget sem.
Mint azt a neve is mutatja.
És bár ahhoz még jó néhány hajóútra lesz szükség,
hogy tengeri medvévé váljak,
a nap végére azért megnyugszom annak tudatában,
hogy mégsem minden tengeri herkentyű akar az életemre törni.
Már-már úgy lubickolok ebben a luxuséletben...
nos, mint hal a vízben.
Viszont az ilyen mértékű ajnározás már kissé zavarba is hoz,
és szükségét érzem anélkül felfedezni az országot,
hogy egy saját komornyik szolgálja ki minden szeszélyemet.
A Maldív-szigeteknek nagyjából félmillió lakosa van.
Mintegy 200 szigeten szerteszét,
ezzel a világ földrajzilag egyik legelszórtabb országa.
Így nem meglepő, hogy a személyzeten kívül nem is találkoztam senkivel.
Egy tőlem merőben idegen húzással önként hajóra szállok,
hogy eljussak egy népesebb szigetre, Naifarura,
és találkozzak egy valódi helyi lakossal.
- Ön biztosan Sandy! - Helló!
Az sem meglepő, hogy mára a turizmus a szigetek legfőbb iparága,
az ország bevételeinek több mint negyedét teszi ki.
Naifaru lakosai közül sokan a szomszédos üdülőhelyeken dolgoznak.
Sandy azonban nemrég nyugdíjba ment.
Hát ez meg itt micsoda?
- Halat akarok fogni, ez... - Nem, azt értem.
De az... az nem annyira...
Ezzel régen... a feleségem pucolta a vécét.
Újrahasznosítom. Ez lesz a horgászorsóm.
Szeretné kipróbálni?
Ó, igen... Nagyon is.
Szép dobás volt.
- Fogja meg! - Jó.
Harapnak?
Éreztem valamit.
De most már nincs ott semmi szerintem.
Halat fogni? Szerintem az még nekem is menne.
Kapás van.
Ha elég időt töltenék itt.
De nincs rajta semmi. Még nincs.
Mármint nagyon hosszú időt.
Mégis van kapás?
- Nem, semmi. - A csali.
Mondjuk úgy, néhány évet.
Hát ezért nincs kapás.
Hát ezért nincsen kapás!
Szépen kihúztam a vízből.
Na, tessék!
Ősi kereskedelmi útvonalak találkozása ez
Ázsia, Afrika és a Közel-Kelet között.
Vagyis a helyi kultúra valóságos maldív olvasztótégely.
Sandy, meséljen, milyen az élet a Maldív-szigeteken?
Itt mindenütt óceán van, úgyhogy nekünk ez minden erőforrásunk.
Én úgy hívom: kandu bhanda.
- Kandu az óceán. Bhanda a gyomor. - Értem.
- Az óceánból egyenest a gyomrába. - Igen.
Ez egy nagyon önfenntartó életmód.
Igen, mert ha valaki a városban él,
- az sokszor szorong, stresszes. - Igen.
Igen, ez én vagyok.
Aztán, amint meglátja az óceánt, az ember összekapcsolódik az univerzummal, tudja?
Hát osszuk meg a szeretetet, az örömöt, és jönni fog!
- Erre? - Egész a végéig... Ahol látszik a strand.
Ötven éve
a Maldív-szigeteket főleg olyan helyiek lakták, mint Sandy.
Azonban amióta megnyitották az első üdülőt 1972-ben,
özönlenek a turisták, hogy ők is felfedezzék maguknak a szigetek titkait.
Úgy tűnik, hogy magának sok öröme telik az életben,
milyen tanácsot adna másoknak?
Mindenképpen kapcsolódni kell.
Levenni a cipőt, a homokot taposni, bemenni a vízbe,
érezni a szelet, megízlelni a sót,
és akkor szerintem el is felejtik a szorongást, a depressziót.
Szóval csak kapcsolódni kell megtanulni.
Az üdülőszigetek káprázatos élményt nyújtanak,
azonban a Sandyvel töltött délután
mutatta meg nekem igazán a Maldív-szigetek valódi varázsát.
Hazaviszek magammal egy kicsit az aurájából.
És nekem leginkább ezért éri meg ez az utazás.
Ezer örömmel!
Mindig nagyon szívesen mutatom meg másoknak az országom szépségeit.
Imádni való egy ember!
Köszönöm.
Sandynek elbűvölő a személyisége, bár én is ilyen volnék.
Őszintén szólva, Sandy sokkal jobb társaság, mint én.
Miközben visszaindulok az én szigetemre,
önkéntelenül is úgy érzem, hogy a Sandy-féle Maldív-szigetek
az a fajta paradicsom, amit egyszerűen lehetetlen egy vakációba becsomagolni,
bármennyi pénzt szánunk is rá.
Még mielőtt megérkeztem volna,
Kudadoo máris beteljesülő kívánságokkal kecsegtetett.
És igazán Sandyhez méltó módon
olyan végtelenül egyszerű élménnyel álltak elő, ami biztos nem okoz csalódást.
Az az enyém?
Shofa becsületére legyen mondva,
ahová érkeztem, az az én kis, külön bejáratú Levy-mennyországom.
Na ne! Csak nem az én álomételem?
Vaníliaturmix, szarvasgombás sült krumpli. Ez meg biztos...
a sajtburger.
Atyavilág! Imádom Edouardot.
És tudják, mit?
Ennél finomabb sajtburgert még életemben nem ettem.
Figyeljenek, tudom. Tudom. Hogy baromi idegesítő tudok lenni, jó?
Amikor úgy nekiállok panaszkodni.
De ennél nem sok jobb dolog lehet.
Életem legboldogabb pillanatai?
Az esküvőm,
Daniel fiam születése,
és Sarah lányom születése.
Úgyhogy ez a vacsora, ez a nap és ez a hely jó társaságban lesz.
Ahogy Sandy mondaná, egyszerű örömök.
Hol volt, hol nem volt,
egykor még csak eszembe se jutott volna idejönni.
Messze túl sok a víz az én ízlésemnek.
Mégis döbbenetes, egészen egyedülálló természeti paradicsomra leltem itt.
Ez az egyik legeslegszebb hely, amit valaha láttam.
Bár meggyőződéses szárazföldiként kezdtem az utazást,
itt, a Maldív-szigeteken egészen megfeledkeztem magamról.
- Eugene! - Igen?
Az óceánban vagy.
Benne vagyok az óceánban.
Nem is akármelyikben.
Az Indiai-óceánban.
Ezt már igazán csak egyetlen dolog tudná még jobban feldobni,
márpedig Shofa betartotta, amit ígért.
„Ne aggódjon! A golflabdák biológiailag teljesen lebomlanak,
és haltáp van bennük. Jó mulatást!”
Hát ez őrületes!
Hű, a mindenit!
Íme, a Maldív-szigetek képtelen gyönyörűsége!
A paradicsom után kutatva jöttem ide,
és de mennyire, hogy megtaláltam!
A feliratot fordította: Speier Dávid