Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно,
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Таких іншопланетних пейзажів я ще не бачив.
ЮТА
Тут просто багато нічого.
Дуже багато нічого.
І я.
Я вперше в пустелі
і можу чесно сказати: вона мене не сильно приваблює.
Але тут геть нема вологи в повітрі, що добре для моєї зачіски, тож це плюс.
Та не думаю, що хотів би довго бути...
отут. Якщо чесно.
А з власного досвіду я знаю:
якщо все погано, це не значить, що не може стати гірше.
А я вже казав, що не дружу з висотою?
Містере Леві, вітаю.
Я Тоні. Сьогодні я - ваш пілот.
- Тоні. Юджин. - Дуже приємно.
У нас буде мальовничий політ.
Роззирайтеся навкруги, насолоджуйтеся.
Я навіть з моста вниз не можу глянути. Побачимо, як воно буде.
Я думаю, що недобре. Та я впевнений, що цілком безпечно.
Це індивідуальний плавучий засіб.
Обертаєте навколо талії, отут застібаєте,
- затягуєте, цим боком назовні. Ясно? - Так.
Ви колись уже надівали плавзасіб?
Ні, не було такої потреби. Я ще не бував такий близький до смерті.
- Ясно. - Але добре знати, що...
- що він є. - Що ж.
Сідаємо - і вирушаємо.
- Добре. - Осюди.
Юта - 45-й штат США.
Мабуть, ви вже помітили, в якому я стані.
Починаю кричати.
Це називається «всеосяжний жах».
Усе. Злітаємо.
Боже.
- Трохи хитає. - Як ви там?
Ну, непогано. Скоро розплющу очі.
- Боріться зі страхом. - Добре.
Якщо чесно, краєвиду я ще не бачив. Зараз визирну.
Здається, ми летимо прямо в ту стіну, Тоні.
Ми пронесемося якраз над нею.
Тільки б повище.
О боже.
Якщо подивитеся праворуч,
побачите вигин річки - дивовижну Підкову.
Я поверну правіше,
щоб був повний огляд.
Ой.
Летіти вниз дуже довго, Тоні.
Наступна зупинка - прекрасна Вежа,
останець заввишки майже 300 метрів, що височіє над рівниною.
- Ви хочете там сісти? - Так, сер.
Хочу показати вам навколишні краєвиди.
Та я вже бачив краєвиди. Дуже дякую.
Не певен, що на них треба сідати.
Летимо.
Тоні, не хочу вчити вас робити вашу роботу.
Та щось там небагато місця.
О господи.
Що ж, сер. Вітаю вас на Вежі.
Я думав, що буде не так лячно,
коли вийду з гелікоптера.
Я помилявся.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Ласкаво прошу. Краєвид на мільйон. - Ого.
А вся ця територія, яку ми бачимо, - мабуть, заповідник?
Ми перебуваємо на землях Народу навахо.
- Це землі навахо. - Це дуже священне місце для навахо.
Ого. Коли дивишся на ці останці,
то розумієш, що тут усе було на цій висоті.
Саме так. Приблизно 165 мільйонів років тому
на висоті, де ми стоїмо, скрізь був би рівень землі -
скільки сягало око.
Що далі?
Ну, Тоні вважає, що треба кинутись у прірву з цієї скелі.
Побачимо, як воно буде.
Що ж, сер. Готові?
Добре. Тримайтеся.
Ох ти ж!
Ой-ой!
Ще ніколи я не був такий близький до падіння зі скелі.
Ну, Юджине, зараз ми повернемо,
і ви побачите свій готель.
Його будівля прямо попереду.
Ото він?
Його ледь видно.
Ось і він.
«Аманґірі». Мій дім на наступні кілька днів.
Я себе геть не жалію.
- Сер, ласкаво просимо. - Чудова посадка.
Кажуть, «Аманґірі» означає «спокійна гора».
За три тисячі доларів за ніч виходить дорогуватий спокій.
Ого. Як тут гарно.
Вітаю. Ласкаво просимо в «Аманґірі».
- Вітаю. - Я Корі. Рада знайомству.
Юджин. Дуже приємно.
Корі провела мене в номер.
Нічого собі.
І допомогла підняти з підлоги щелепу.
Аж дух перехоплює.
Після вас.
Гарно.
Це номер «Ґіріджала»,
у перекладі з санскриту - «гірський хребет».
Мені подобається, як усе зроблено. Гляньте.
Навіть парасольки, капелюхи й ціпок гармоніюють з оточенням.
Враження таке, що взяли кольорову гаму мого гардеробу
і створили з неї цілий світ.
Тут ваша приватна тераса.
Мені подобається, як цей готель вписано в ландшафт.
Ця земля для нас дуже важлива.
Ми намагаємося переймати культуру корінних американців.
Я сама навахо.
І цим готель мені подобається.
Я б з радістю
більше про це дізнався, поки я тут.
- Авжеж. - Безумовно.
Цей курортний готель збудовано на федеральній землі,
але він межує з землями Народу навахо,
найбільшої резервації корінних американців у США.
Він ідеально вписаний у довкілля -
а мені це відчуття не дуже знайоме.
Ви тільки подивіться.
Я вражений.
Навіть не уявляю, які зусилля пішли на будівництво цієї оази в пустелі.
На щастя, я й не повинен.
Хай про це думає Марвен, один з архітекторів готелю.
Це - перший епічний вид, який постає перед очима, коли заходиш у готель?
Саме так. Можна сказати, ми хотіли сховати цей вид від гостей,
бо коли вони під'їжджають до готелю,
дорога затиснута між бетонною стіною і камінною брилою,
тому незрозуміло, куди вони їдуть.
А потім вони піднімаються цими сходами, і спершу ми його сховали, а тут - бум.
Ми хотіли показати щось дуже,
- дуже ефектне. - Це грандіозна картина.
Як до чогось такого додуматися?
Я багато подорожую.
Хоч у Марокко, хоч у Японії -
ти бачиш багато прикладів місцевої архітектури,
вона дуже проста, невигадлива, але мені видається елегантною.
Простота може бути дуже розкішна.
А ви думаєте, суспільство хоче більше простоти у своєму житті?
Так.
І, мабуть, одна з причин такого успіху цього готелю
у тому, що він повертає людей до простоти.
Марвен поділив готель на два крила,
щоб справжньою зіркою цього шоу насолоджувалися гості всіх 34 номерів.
Ідея полягала в тому, щоб створити вікно, схоже на кіноекран,
- щоб відчувалася ця ефектність. - Так.
Авжеж, Захід має свою історію,
яку ми намагаємося наслідувати.
- Вестерни Джона Форда... - Так.
...Серджіо Леоне, широкоформатні екрани з титрами «Panavision».
Це воно.
Я прямо бачу тут руку Джона Форда.
Таке враження, що весь курорт у повній гармонії з пустелею.
І я так само в повній, але дисгармонії.
Неймовірно,
як басейн огортає цю прекрасну скелю.
Наша мета полягала в тому, щоб розмежувати ландшафт.
- Так. - Тобто: вода, скеля, небо.
Ми не можемо перевершити ці скелі,
але можемо дати людям можливість милуватися ними інакше.
Яка блискуча ідея:
використати всі текстури, які тільки можна уявити,
з навколишнього пейзажу.
Тут у нас розлам крила, де ми створили ніби каньйон-щілину,
крізь який відкривається чудовий вид.
А що таке каньйон-щілина?
Це вузькі ущелини в скелях, що утворилися внаслідок ерозії.
Вони завертають у різних напрямках, це наслідок ерозії вітром і водою.
Коли крізь них пробивається світло, це магічне видовище.
- Ого. Я б подивився. - Я вам рекомендую.
Познайомитися з архітектором цього готелю,
який тебе скрізь водить
і пояснює, з чого все почалося?
Особисто я таке люблю.
Мені сподобалося. Цікаво, чи йому сподобалося.
Може, він кращий актор, ніж я.
Я не знав, що буде так холодно.
Пустеля вночі: холодно, але гарно.
З точки зору географії, коли дивишся тут навкруги,
дуже сильно відчувається історія.
У жодному іншому місці я не був такий близький
до споглядання того, як створювалася наша планета.
Корінні американці - це і є історія цієї країни.
І, мабуть, зв'язок
з їхньою культурою - це те, про що я хотів би дізнатися більше.
Я спав дуже міцно.
Ставлю готелю найвищу оцінку.
А тепер - найважливіша частина мого візиту.
Сніданок.
Коли доходить до їжі, я перший у черзі.
Це моя улюблена складова цієї роботи.
ЕРІК БАДЕРЧЕР СУ-ШЕФ
- Ерік. - Доброго ранку.
- Радий вас бачити, сер. - І я вас.
Ви часто готуєте?
Я роблю барбекю.
Я б не назвав себе кухарем. Вони стільки всього роблять.
А я просто кладу м'ясо на гриль. Це в мене добре виходить.
Сьогодні ми смажимо оладки.
- Це одна з наших фірмових... - Оладки?
- Оладки. - Добре.
Здавалося б, у такому готелі, як «Аманґірі», могли б бути...
якісь вишуканіші страви, якесь фуфу... щось.
Якщо меню занадто мішленівське,
мені іноді дуже важко визначитися, що б я хотів з'їсти.
Так. Багатьом гостям подобається саме це домашнє відчуття.
Так.
Я вас обійду, візьму гарячу сковорідку.
Добре. Ідіть.
Беру топлене масло,
а потім ми поставимо все в піч.
Значить, оладки смажаться на топленому маслі в дров'яній печі.
О боже. Це щось неймовірне.
Не дайте домашнім стравам вас надурити.
Цей готель - улюблене місце відпочинку найбільших знаменитостей.
Проблема в тому, що Еріку суворо заборонили
казати, хто ці знаменитості.
Майже готово.
Починається найцікавіше.
Побачимо, чи зможу я тонко зачепити цю тему.
А якби я спитав: «Чи куштував ваші оладки Джордж Клуні?».
- Ви б сказали... - Не можу ні підтвердити, ні заперечити.
Ні підтвердити, ні заперечити.
Ви готували оладки Бреду Пітту?
Прийму це за «так».
А якщо я просто назву ініціали,
а ви просто кивнете, чи можна...
Можу сказати, що тут був Юджин Леві.
Як приємно.
- Полити кленовим сиропом? - Так, будь ласка.
Може, я не казав: я канадець.
- Ого. - Смачного.
Ого, як смачно.
Чудово. Дякую.
- Це найсмачніша оладка... - Дуже вам дякую.
...у моєму житті.
А що сказав Джордж Клуні, коли її з'їв?
Я приїхав сюди заради чогось, що переверне моє життя,
і ці оладки точно підходять під цей опис.
Спитайте будь-якого кардіолога.
Та, виявляється, я повинен прощатися з Еріком і їхати далі.
Я вдягаюся трохи тепліше,
бо, здається, о цій порі року повітря тут стає прохолодне.
«АМАНҐІРІ» ҐРАНД-КАНЬОЙН - ЛАС-ВЕҐАС
Місцевий гід Реймонд везе мене дивитися на природне явище,
яким частково надихався архітектор готелю.
Приємно проводити цей ранок разом з вами.
Ми їдемо до каньйонів-щілин.
Мені аж кортить їх побачити. А ви сам тут і живете?
Я тут народився й виріс.
Тому моє коріння дуже міцно зв'язане з цією землею.
Скажу відверто.
«Щілини в пустелі» у мене асоціюються з ігровими автоматами у Веґасі.
Але південна Юта має найбільшу у світі
кількість цих каньйонів-щілин.
Ого. Неймовірно.
Подивіться.
Вік цієї скелі - майже 190 мільйонів років.
Століттями стихії змінювали тут рельєф -
усе, що навколо мене.
Ось що стається, коли природа створює власний собор.
Тут спостерігаються
сильні вітри, і завдяки їм усі поверхні тут
такі гладенькі.
Яке значення ці каньйони мають для народу навахо?
Про них збереглося
багато легенд у моїй культурі.
Кажуть, що ці каньйони сформували, викарбували
труднощі, з якими люди - будь-хто - стикалися в житті.
Коли ви переживаєте якісь скрутні обставини,
і при цьому глибоко вдихаєте...
Вітер.
Він несе цей негатив, ці труднощі,
і дме в ці каньйони-щілини.
- І перетворює негативні... - На красу.
- Думки на красу. - Саме так.
Ну, я бачу,
- що ті молитви, здається, допомогли. - Так.
Так, безсумнівно.
Завдяки Реймонду я зрозумів, що...
що тут усе складніше, ніж здається на перший погляд.
Це не просто історія і геологія.
- Нормально? Чудово. - Так.
Реймонде, мені 75 років,
і я не можу повірити, що мені знадобилося стільки часу,
щоб доїхати в цю частину країни. Мені аж соромно це казати.
Пустельний вітер здуває не лише негативні думки.
Він такий сильний, що може здути вперті думки
такої людини звички, як я.
Зараз я скажу фразу, якою майже ніколи не послуговуюся.
Після обіду в мене заплановані розваги на природі.
Я їду кататися верхи.
Я знаю, що ви подумали. Хіба я люблю коней?
Я ніколи не любив коней.
Я ніколи не знаю, чи кінь щасливий.
Розумієте?
Знаєте, як собака радіє, коли тебе бачить? Не знаю, чи кінь...
Він махає хвостом, коли радий тебе бачити?
У моєму дитинстві майже всі телесеріали
у праймтайм - то були вестерни.
Ну, знаєте, Рой Роджерс, «Хлопець із Сіско», Дикий Білл Гікок.
Ходімо знімемо мій власний вестерн.
Добрий день.
І вам добрий.
Як справи?
- Добре. Я Юджин. - Чудово. Я Брук.
- Брук, вітаю. - Познайомимося з кіньми?
Це могла б бути назва ігрового шоу.
- Хто це? - Це Сейді.
Привіт, Сейді.
- Це моя кобила? - Це ваша кобила.
Добре. Вона все відчуває. «У нас новенький».
Ні, вона дуже хороша.
Востаннє я був на коні приблизно
п'ятдесят років тому,
- коли поїхав кататися з другом. - Ясно.
Коні зіштовхнулися боками.
- Мене викинуло з сідла... - О ні.
...але, на щастя, ми приземлилися в кущі
- і, ну... - Не забилися.
Я тоді підвівся й подумав: «Може, вони таки зависокі, щоб на них сідати».
Бачу, ви готові грати в поло.
Трохи в поло...
- Так. - ...а потім ще в крикет.
Так нормально?
- Добре? - Так.
Ось чому ковбої не носили окулярів. Вигляд не дуже.
Як відчуття?
Відчуття, ніби я сідаю в шпагат.
- Вільний повід означає «вперед». - Ясно.
- А тепер відхиліться. - От молодець.
А коли зупиняєтеся, опускайте п'ятки.
Добре. Ми готові?
Кобила, може, й готова. А я - ні.
Іди сюди, Сейді.
Тпру, Сейді.
- Тпру. Сейді! - Тихо, моя хороша.
Натягніть повід.
Сильніше натягуйте повід,
- і вона так не робитиме. - Ага.
Ні-ні-ні. Уперед, конячко.
- Пішла. Пішла. Отак. - Усе правильно.
Ага, я її контролюю. Оце і є шлях до успіху.
Щоб розуміла, хто головний.
Тпру.
Мені сказали, що тут сім миль стежок для коней -
для мене це на шість з половиною більше, ніж треба.
Не знаю, чи їздив би я верхи ще,
але я дуже стараюся робити те, чого зазвичай не став би.
Почуваєтеся ковбоєм?
Почуваюся найгіршим у світі ковбоєм.
Про цього ковбоя ніколи не знімуть кіно.
Мені бракує лише жувального тютюну й револьвера.
Ми їздимо зі зброєю на випадок зустрічі з гримучими зміями й койотами.
А на таких прогулянках вам зустрічалися гримучі змії?
Так.
Ну все. Серце вже калатає.
Не знаю чому, але Сейді змилувалась,
і я повернувся в готель.
Ліжко мене аж кличе,
але сьогодні в мене квитки в першому ряду на неабияку виставу.
Персональний вечір споглядання зірок з гідом-навахо Майло.
- Вітаю, Юджине. - Як ви тут?
Прекрасно.
- Радий, що ви тут. - Ого.
Моє завдання - зручно всістись і дивитися вгору.
Я впевнений, що дуже добре з ним упораюся.
Там угорі є для вас щось важливе?
З'являється таке відчуття, що ти доволі незначний
- у велетенському Всесвіті. - Так.
Ми поговоримо про те,
що з цього приводу кажуть наші легенди.
Добре.
Я наколов невеличких трісок.
Візьміть їх, будь ласка, а я візьму більші колоди, і...
- Авжеж. - ...ми зігріємося.
Коли ви востаннє розводили вогонь?
Ніколи.
Ясно. Ну, ми рухаємося в правильному напрямку.
Ви знаєте, де Полярна зоря?
Я повинен знати, де вона.
Здається, вона десь...
- Так. - ...у цій зоні.
Вона отам.
- Це я й мав на увазі. - Так.
- Наша легенда про створення світу... - Так.
...говорить, що це одна з перших зір,
яку розташовано так, щоб була найяскравіша.
Казали, що куди б не йшли наші люди,
вони зможуть глянути вночі на небо
і згадати наші вчення.
А є якийсь урок у тому, що ми там бачимо?
Мій дідусь дуже мудрий чоловік.
І як я був малий, він мені розповів,
що ми створені з того ж матеріалу, що й зорі.
Він казав: «Пам'ятай, що всі ці зорі - як люди на Землі,
бо якщо з'єднати цю зорю з цією зорею,
між собою з'єднуються багато поколінь».
Дідусь завжди казав, що ми всі важливі,
як і кожна зоря на небі.
Ого. Це надає впевненості, Майло.
Я сказав, що коли дивлюся на зорі, почуваюся незначним.
А ви ніби кажете мені, що коли я дивлюсь
у це бездонне нічне небо, то повинен почуватися важливим.
Не заблукалим.
Вам не повинно здаватися, що ви заблукали, бо вгорі
є те, що вам нагадає, що це не так.
Ви не хочете зі мною подорожувати?
Я так прекрасно почуваюся, коли вас слухаю.
Чудово так почуватися: важливим.
Пустеля може так на вас впливати. Це духовне місце.
Я вже це відчув.
Ви духовна людина?
У глибині душі - так.
Але, думаю, найбільше я наблизився до того,
щоб пов'язати цю духовність із землею, саме тут.
Думаю, для мене це чудовий перший крок.
- Так. - Дякую, сер.
Це місце вплинуло на мене так, як жодне інше.
Я розумію його духовну складову.
Розумію. Можу відчути. Практично можу її торкнутися.
Ти щось відчуваєш.
І Майло це дуже чітко пояснив
з точки зору народу навахо.
Сьогодні мій останній день. Я багато всього дізнався.
Найголовніше: ти очікуєш, що в пустелі буде спекотно,
а насправді - не дуже.
Учора був прохолодний вечір, правда ж? Було холодно. Так.
Повернення сюди було, як вишенька на сухому піщаному торті.
Та поки що я не їду додому.
Мене запросили відвідати ферму,
де ріс Майло, в резервації навахо.
З духовної точки зору наш кордон - річка Колорадо.
Усе по цей бік річки - землі навахо.
Коли ми підписали договір у 1868 році,
федеральний уряд сказав: «Ось ваша резервація».
І оце там тепер ми й живемо.
Майло пояснив, що назва «навахо» -
це адаптація іспанською слова з мови пуебло - «селяни з долини»,
і воно й донині характеризує багатьох людей.
Це дім моїх батьків. Він за дві милі від дороги.
Як вам було тут рости?
Було все. Твої...
Основні обов'язки стосувалися сім'ї,
моє дитинство крутилося навколо них, а ще я проводив час з дідусем.
Тобто це - справжня сімейна садиба?
Так. Ото будинок батьків. Отам. Коричневий.
- Ого. - А далі,
отут дім сестри - праворуч, персиковий будинок.
- Що ж, Юджине... - Ого.
- Який розмір цієї садиби? - Кілька тисяч.
- Так, кілька... - Кілька тисяч акрів?
- Оце я розумію: життя з розмахом. - Так.
Ходімо дізнаємось, яка ситуація з вівцями.
- Згодні замазати взуття? - У вас є вівці?
Так. Дивіться, он і вівці. Отам, бачите?
Ходімо сюди, заженемо їх назад.
У нас є один дикуватий баран. Звати Вілбур.
Він мене не дуже любить. Сподіваюся, він не буде буцатися.
Якщо він вас не любить,
- то що ж подумає про мене? - Не знаю.
Мені вже подобається.
Ми їх заженемо назад, у ту невеличку загороду.
- Туди. Добре. - Так.
Ну, це просто.
Ну, іноді просто. А іноді - ні.
- Не думаю... - Одна вже кудись побігла.
Ой-ой. Не туди, дітки.
Ой-ой.
Якби вівці були вихованіші, я б показав, що вмію.
Як правильно казати? Випасати? Випасати овець? Випасати овець.
Вони кружляють.
Я відомий отарник.
Ну, знаєте, збираю все в отари. Це моє друге ім'я:
Отарник.
Як сказала б моя дружина Деб,
«Кошерний ковбой» повернувся.
Я просто використовую свої сильні сторони.
Добре, що є нагода похизуватися навичками,
яких майже ніхто ніколи не бачить.
Майло, я не можу так швидко. Я старий.
Ми їх ніколи не зберемо.
- Оце вони дременули. - Ага.
- А чому? - Побачили вас
і вирішили: «Тікаємо».
Вівці побігли, щойно мене побачили.
Може, якийсь фільм їм не сподобався?
- Вони тікають. Так. - І досі біжать.
Вони самі повернуться?
Вони знають, що треба вертатися,
бо тут водяться пуми, лисиці, койоти. Тому...
Тут водяться пуми?
Вони живуть переважно отам, у скелях.
У цих скелях, отут?
- Так. Тому... - А чого ж ви кажете «отам»?
У нас є свиня. Показати вам Лулу?
На свиню я подивлюся.
- Нічого собі. Це велика свиня. - Так. Велика дамочка.
Лулу.
Якщо зайдете й погладите її, вона завищить. Така смішна.
Ну, якщо знати, де мене гладити, я теж вищатиму.
Вівці вернулися.
Просто мій авторитет не одразу на них подіяв.
Гей, оце інша справа. Добре.
Хай це буде для вас урок.
Без дозволу втікати не можна, ясно?
Так.
Цей їхній корм. Зайдете й насиплете їм?
Діти, пора їсти.
Їсти... Ні.
Вілбур трохи нахабний.
- Знаєте що? - Несіть сюди.
Ці тварини розбалувані.
- Це для них, мов морозиво. - Тут... Ні, діти.
Ти уявляєш, що вівці - це такі ніжні, чарівні створіння...
Ні, вони, мов бики.
Ну, знаєте що?
Треба навчити цих тварин манер.
- Добре. - Ні, тут нічого нема.
Наскільки важливо сьогодні зберігати традиції?
Їх життєво необхідно зберегти.
Я люблю казати, що глибоко вріс у цю землю.
Коли ми народжуємося, шматочок пуповини
закопують у землю,
щоб одразу після народження з'єднати нас з Матір'ю Землею.
І якщо людина не має нічого такого у своєму житті,
зрозуміло, чому вона іноді почувається заблукалою.
У навахо матріархальний устрій.
Жінки розпоряджаються землею і володіють худобою.
У такому підході до роботи чудово те, що все робиться як слід.
Юджине, це моя мама. Шима.
Шима, вітаю.
- Моя сестра, Патрісія. - Вітаю.
- А це Дезіре. - Вітаю.
- Дезіре, як приємно. Юджин. - Дуже приємно.
- Так. - Лорен, моя дружина.
Радий знайомству, Лорен.
- Так. - Так.
Я бачив тут малечу...
Вони всі там.
У сімейному дереві нас майже 200.
Двісті?
- Так. - І коли у вас сімейне застілля,
- збирається багато людей. - Так.
І вам треба...
Ми ставимо довгий стіл.
Так.
Ми передаємо наші знання дітям,
щоб вони могли передавати ці вчення і знання далі.
Це найважливіше.
Не дати зникнути нашій культурі, мові, спадщині.
А передусім нашим церемоніям.
- Не дати зникнути. - Так.
І розповісти наступному поколінню, хто ми такі,
бо для нас ці традиції бережуть наші дідусі й бабусі.
Їх уже багато померло.
І нам непросто, бо ми люди, ну, розумієте,
просто...
- культури, яку ми збираємо... - Так.
...це важко.
Мій небіж Оуен - фантастичний хлопець,
він любить танцювати.
Коли танцюєш з обручами, потрібна уява.
Ви побачите, що він робить різні рухи,
а ще показує різних тварин.
Це був неймовірний день.
Майло - надзвичайна людина, в нього чудова сім'я.
Я дивився на Оуена, а потім глянув на Майло
і побачив, що в нього очі повняться сльозами.
- Я пишаюся, що Оуен... - Так.
...береже цю традицію. Так.
Майло, я це бачу по ваших очах.
Так.
Оуене, неймовірно.
- Неймовірно! - Молодець.
- Ого! - Чудово.
Так.
- Так! - Так!
До цього я майже нічого не знав про культуру навахо,
а це справді відкрило мені очі.
- Ми дуже раді, що ви до нас завітали. - Ох.
- Так. - Як заповідала наша бабуся,
ми даруємо вам це намисто.
Отак.
Частинка нашої культури й нашої мови завжди буде з вами.
- Дякуємо вам. - Це неймовірно.
Це дуже особливий дарунок.
Пустеля - це багато нічого,
але в цьому «нічого» так багато всього.
Тут є історія, геологія, а ще люди, які живуть
на цій землі вже 15 000 років.
Тому для мене було за честь бути з ними на цій землі.
Якби я приїхав сюди сам,
мені, мабуть, сподобалося б жити в «Аманґірі»
і я б майже весь час провів у готелі.
Але за межами готелю є цілий світ,
і я радий, що мав нагоду його побачити й відкрити для себе.
А друзі, яких я зустрів у резервації народу навахо,
мабуть, стали найбільш...
яскравим враженням і найбільшим відкриттям, яке я тут зробив.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька