En stor filosof har sagt: "Världen är en bok,
och de som inte reser läser bara en sida."
Jag har läst några sidor, och jag gillar inte boken.
Jag ser inte fram emot att resa av flera anledningar.
Jag gillar inte när det är kallt.
Vinterbada naken?
- Ja. - Vilken rolig inbjudan.
Och när det är för varmt trivs jag inte heller.
Jag kan inte springa så fort.
- Men jag är 75. - Behöver du hjälp?
Nej då.
Det kanske är dags att vidga horisonterna.
Herregud.
Jag har aldrig haft handen i en elefantröv förr.
På plussidan
bor jag på några otroliga hotell.
Jösses. Det här är spektakulärt.
Men jag har också gått med på att utforska utanför dem.
- Var försiktig. - Det menar du inte
- Vackert berg. - Det är en vulkan.
En vulkan?
En värld jag har undvikit i hela mitt liv.
Herregud.
Bara att överleva vore toppen.
Det är sista gången jag dricker fem vodka med en finne.
Det här landskapet är det mest utomjordiska jag sett.
Det är en hög med ingenting.
Så mycket ingenting.
Och jag.
Det är min första gång i öknen,
och ärligt talat tilltalar det mig inte vidare mycket.
Visst, den låga fuktighet är bra för håret, vilket är ett plus.
Men jag vill nog inte ägna mycket tid...
...här ute, för att vara ärlig.
Och jag vet av erfarenhet
att dåliga situationer alltid kan bli värre.
Har jag nämnt att jag är höjdrädd?
Mr Levy, god morgon. Jag är Tony, din pilot.
- Tony. Eugene. - Angenämt.
Det här blir en vacker åktur. Se dig omkring och ta in det.
Jag kan inte ens titta från en bro. Så vi får se hur det går.
Inte så bra, skulle jag tro. Men det är säkert ofarligt.
Det här är en flytväst.
Den går runt midjan och stängs så här.
- Vänd fronten utåt och dra åt. Okej? - Visst.
Har du burit flytväst förr?
Det har aldrig behövts. Jag har aldrig kommit så nära döden.
- Men det känns tryggt att ha den. - Okej.
Då hoppar vi in.
- Okej. - In hit.
Utah är USA:s 45:e delstat.
Ni kan nog gissa hur jag mår just nu.
Låt skrikandet börja.
Jag är helt vettskrämd.
Då kör vi.
Gud.
- Det är lite skakigt. - Hur har du det?
Inte illa. Jag öppnar snart ögonen.
- Bli inte lamslagen. - Okej.
Jag har inte sett utsikten än. Jag tittar ut nu.
Vi verkar flyga rakt mot klippväggen.
Vi kommer flyga över den.
Ja, långt över den.
Herregud.
Till höger ser du Horseshoe Bend.
Jag ska rulla lite åt höger för att ge dig hela upplevelsen.
Jisses.
Det är långt ner.
Nästa stopp: Tower Butte, som reser sig 300 meter över marken.
- Tänker du landa där uppe? - Ja.
Jag vill visa dig utsikten därifrån.
Ja, jag har sett utsikten. Tack.
Jag tror inte vi behöver landa på den.
Nu kör vi.
Jag vill inte säga åt dig hur du ska göra ditt jobb,
men den verkar inte stor nog.
Herregud.
Välkommen till Tower Butte.
Jag trodde det skulle vara mindre läskigt utanför helikoptern.
Jag hade fel.
- Var försiktig. - Det menar du inte?
Välkommen till den bästa utsiktsplatsen.
Är marken vi tittar ut över ett naturskyddsområde?
Vi är faktiskt på Navajo Nations mark.
- Det är navajofolkets mark. - En helgad plats för dem.
Wow. När man tittar på höjderna
får man en känsla av att allt brukade vara så här högt.
Exakt. För 165 miljoner år sen
hade det här varit marknivå så långt ögat kan nå.
Vad gör vi härnäst?
Jo, Tony tycker att vi ska falla över klippkanten.
Vi får se hur det går.
Är du redo?
Då kör vi.
Oj, jävlars!
Jisses!
Jag har aldrig varit med om nåt liknande.
När vi kommer runt hörnet kan du se ditt hotell.
Huvuddelen är framför oss.
Där? Man kan knappt se den.
Och där är det.
Amangiri. Mitt hem under de kommande dagarna.
Vad gör man inte för bra tv?
- Då så, välkommen. - Fin landning.
"Amangiri" betyder "fridfullt berg",
men för över 3 000 dollar per natt är den här friden inte billig.
Wow. Vad vackert!
Hej. Välkommen till Amangiri.
- Tack. - Jag heter Kauri.
Eugene. Angenämt.
Kauri ska visa mig till sviten.
Oj, jösses.
Och hjälpa mig lyfta hakan från golvet.
Helt enastående.
Efter dig.
Flott.
Vår Girijaala-svit, som är sanskrit för "bergsrygg".
Jag gillar hur det är gjort. Kolla bara.
Till och med paraplyerna, hattarna och pinnen passar in i miljön.
Det är som om de tagit färgschemat från min garderob
och gjort en hel värld av den.
Din privata uteplats.
Jag gillar hur hotellet smälter in i miljön.
Marken är viktig för oss.
Vi försöker omfamna ursprungsbefolkningens värderingar.
Jag är själv navajo.
Det är nåt jag gillar med resorten.
Det är nåt jag vill lära mig mer om när jag är här.
- Visst. - Definitivt.
Resorten är byggd på statlig mark,
men den är på gränsen till Navajo Nation -
det största indianreservatet i USA.
Den passar utmärkt in i omgivningen, vilket jag inte kan säga om mig själv.
Kolla bara.
Det är spektakulärt.
Jag kan inte föreställa mig vad som krävdes för att bygga denna oas.
Lyckligtvis slipper jag det.
Det överlåter jag till Marwan, en av arkitekterna.
Så det här är den första episka vyn från insidan av hotellet?
Exakt. Vi ville ta vyn ifrån dig.
När man närmar sig hotellet
blir man hopklämd mellan denna betongvägg och berget,
så man vet inte var man hamnar.
Sen går man uppför trapporna och möts av det här.
- Vi ville erbjuda nåt riktigt dramatiskt. - Helt majestätiskt.
Hur kommer man på nåt sånt?
För mig är det från mina resor.
Vare sig man är i Marocko eller Japan
så är traditionell arkitektur ofta enkel, men för mig är den elegant.
Den enkelheten kan göras lyxig.
Tror du att samhället längtar efter ett enklare liv?
Ja.
En anledning till att hotellet har lyckats är att det för folk tillbaka till det.
Marwan har delat hotellet i två flyglar
så att alla 34 sviter kan ta del av showens riktiga stjärna.
Tanken var att göra ett filmiskt fönster
- som gör det dramatiskt. - Okej.
Västra USA har en historia som vi försöker få med.
Från västernfilmer av John Ford
och Sergio Leone, i Panavision.
Där har vi det.
Det här är John Ford för mig.
Det är som om hela stället är ett med öknen
på samma sätt som jag inte alls är det.
Det här är otroligt.
Hur poolen böjer sig runt den vackra klippan här.
För oss handlade det om att abstrahera landskapet.
I princip vatten, sten och himmel.
Vi kan inte överträffa klipporna,
men vi kan låta folk uppskatta dem på olika sätt.
Det är så smart gjort,
hur ni har använt alla tänkbara texturer från det omgivande landskapet.
Det här är ett hål i flygeln som skapar denna trånga kanjon
och erbjuder en fin utsikt.
Vad är en trång kanjon?
Det är smala strimlor av eroderade bergarter
som kröker sig åt olika håll och skapas av vind och vatten.
Sättet som ljuset filtreras igenom det är helt magiskt.
- Wow. Sevärt. - Definitivt.
Att träffa den som designade stället
och låta honom visa en runt
och förklara var det hela började?
Det är sånt jag älskar.
Jag hade kul. Undrar om han hade det.
Han kanske är bättre skådis än jag.
Visste inte att det skulle vara så kallt. Öknen under natten - kallt men vackert.
Tänker man på geografin, så kan man se sig omkring
och känna all historia så starkt.
Man kommer inte närmare att titta på jordens skapelse
än det här stället.
Ursprungsamerikanerna är det här landets historia.
Så kopplingen till deras kultur är nåt jag vill veta mer om.
Jag sov väldigt gott.
Full pott till hotellet.
Men nu till den viktigaste delen av min vistelse -
frukosten.
När det gäller mat är jag alltid med.
Det är min favoritdel av jobbet.
- Erik. - God morgon.
- Kul att ses. - Detsamma.
Kockar du mycket?
Jag grillar.
Jag kan inte kalla mig själv kock, för det är för mycket inblandat.
Jag slänger bara lite kött på grillen och är nöjd med det.
- Vi ska laga pannkakor. En av våra stapel... - Pannkakor?
- Pannkakor. - Okej.
Man skulle kunna tänka sig att hitta
en lite finare meny här.
Är det för mycket Michelin,
så är det ibland svårt att hitta nåt man vill äta.
Många gäster föredrar nåt enklare.
Ja.
Jag ska bara ta den varma pannan.
Visst.
Lite skirat smör,
och sen slänger vi in det i ugnen.
Så det fräser i skirat smör i en vedugn?
Gud. Det låter fantastiskt.
Låt inte den enkla maten lura dig.
Det här är kändisarnas favoritretreat.
Problemet är att Erik inte får avslöja vilka de är.
Snart klar.
Nu kommer det roliga.
Få se om jag kan ta upp det subtilt.
Så om jag frågar: "Har George Clooney smakat på dina pannkakor?"
- Skulle du säga... - Kan inte bekräfta eller förneka.
Kan inte bekräfta eller förneka.
Har du lagat pannkakor åt Brad Pitt?
Jag tar det som ett ja.
Om jag bara ger dig deras initialer...
...och du bara nickade, vore det...
Jag kan säga att Eugene Levy var här.
Vad rart.
- Lönnsirap ovanpå? - Ja tack.
Jag är ju kanadensare.
- Wow. - Smaklig måltid.
Wow, vad gott.
Grymt. Tack.
- Det är den bästa pannkakan... - Tack så mycket.
...jag nånsin ätit.
Och vad sa George Clooney när han åt en av dem?
Jag har kommit hit för en livsomvandlande upplevelse,
och de här pannkakorna får godkänt.
Fråga bara en kardiolog.
Men tydligen måste jag ta farväl av Erik och våga mig ut.
Jag klär mig lite varmare,
för jag tror att luften blir kylig den här tiden på året.
Min guide Raymond tar mig till ett naturfenomen
som delvis inspirerat hotellets design.
Det är ett nöje att ha dig med mig på väg mot de trånga kanjonerna.
Jag ser fram emot det. Bor du själv i närheten?
Jag är född och uppvuxen här, så jag har djupa rötter i området.
Jag måste vara ärlig.
När jag tänker på trånga öppningar i öknen tänker jag snarare på Vegas.
Men södra Utah har fler av dessa kanjoner än nån annan plats i världen.
Wow. Otroligt.
Spana in det här!
Det här berget är 190 miljoner år gammalt.
Med tiden har väder och vind format landskapet runt mig.
Det här är vad som händer när naturen skapar sin egen katedral.
Sen skapar vindarna den här lenheten som vi ser här.
Hur viktiga är kanjonerna för navajofolket?
Det finns många historier om dem i min kultur.
Det sägs att kanjonerna formats
av de motgångar som mänskor haft i livet.
När man handskas med dessa motgångar
och tar djupa andetag som...
Vind.
Den bar negativiteten och motgångarna
och blåste dem genom kanjonerna.
- Och gör det negativa... - Till nåt vackert.
- Tankar till nåt vackert. - Ja, exakt.
Det ser ut som bönerna funkade.
Ja, definitivt.
Det jag lärde mig från Raymond är
att det finns mer än man kan se med blotta ögat.
Det finns mer här än historia och geologi.
- Gick det bra? - Ja.
Jag är 75, Raymond,
och jag kan inte fatta att det tagit mig så länge
att ta mig hit, vilket nästan är pinsamt att säga.
Ökenvinden blåser inte bara bort negativa tankar.
Den är stark nog för att blåsa bort de motvilliga tankar
som vanemänniskor som jag har,
för jag har, och det här är inget jag är van vid att säga,
bokat en utomhusaktivitet i eftermiddag.
Jag ska ut och rida.
Jag vet vad du tänker. Är jag verkligen hästmänniska?
Jag har aldrig varit hästmänniska. Jag vet aldrig när en häst är glad.
Vet du vad jag menar?
Man vet när en hund är glad att se en, men jag vet inte om en häst...
Viftar han på svansen när han är glad att träffa dig?
När jag växte upp var så gott som varje tv-serie
på bästa sändningstid västernserier.
Roy Rogers, Cisco Kid, Wild Bill Hickok.
Vi går och gör min egen västern.
Hej.
Tjenare.
Hur är läget?
- Bara bra. Eugene. - Brooke.
- Läget? - Bra. Vill du träffa hästarna?
Låter som namnet på en knasig tv-serie.
- Vem har vi här? - Sadie.
Hej, Sadie.
- Är det här min häst? - Ja.
Okej. Hon kan känna på sig att jag är nybörjare.
Nej då, hon är väldigt snäll.
Senast jag satt på en hästrygg var ungefär
50 år sen.
- Jag red med en vän. - Okej.
Och våra hästar krockade med varann.
- Jag flög av. - Åh nej.
- Men vi landade i snåren och... - Ni skadade er inte.
Jag steg upp och tänkte: "Kanske de är för stora att rida på ändå."
- Du verkar redo för polo. - Lite polo...
- Ja. - ...och sen på cricket.
Hur sitter den?
- Bra? - Ja.
Det här är anledningen till att cowboys inte har glasögon.
- Hur känns det? - Jag känner mig som ett önskeben.
- Löst betyder gå, okej? - Okej.
- Luta dig tillbaka. - Duktig flicka.
Ner med hälarna när du vill stanna.
Okej. Redo?
Kanske hästen är det, men inte jag.
Allright. Kom här, Sadie.
- Sadie! - Okej, gumman.
Håll stramare. Håll bara tyglarna lite stramare,
- så gör hon inte så där. - Okej.
Nej. Kom igen.
- Kom igen. Såja. - Sådär ja.
Full kontroll. Så gör man.
Man måste visa vem som bestämmer.
Det finns 11 km med stigar här, vilket är 10 för mycket för mig.
Jag vet inte om jag nånsin hade ridit igen,
man jag försöker testa saker som jag vanligtvis inte hade gjort.
- Känner du dig som en cowboy? - Som världens värsta cowboy.
Den här cowboyen får aldrig sin egen film.
Det enda jag saknar är tuggtobak och en puffra.
Vi har vapen mot skallerormar och prärievargar.
Har du stött på en skallerorm på stigarna?
Ja.
Där kom hjärtklappningen!
Av nån anledning valde Sadie att skona mitt liv,
och jag kom tillbaka till hotellet.
Sängen kallar på mig,
men ikväll har jag kanonbiljetter till en unik show.
En privat stjärnskådning med min navajoguide Mylo.
- Läget? - Hur är det?
Jättebra. Kul att ha dig här.
Mitt jobb är att sitta och titta upp,
och jag är rätt säker på att jag klarar det.
Ser du nåt som känns viktigt för dig?
Man känner sig relativt obetydlig vad gäller det stora hela.
Vi ska utforska det enligt våra traditionella berättelser.
- Allright. - Jag gjorde träflisen där borta tidigare.
Tar du dem, så tar jag stockarna...
- Visst. - ...så värmer vi upp oss.
När gjorde du senast upp eld?
Aldrig.
Okej. Nå, det tar sig.
Vet du var Polstjärnan är?
Jag borde veta det.
Jag tror den är i den här... trakten.
- Den är faktiskt där borta. - Det var det jag menade.
Enligt vår skapelseberättelse
var det en av de första stjärnorna, och därför den starkaste.
De sa att vart vi än åker
så kan vi alltid titta upp och minnas våra lärdomar.
Finns det nån lärdom i det vi ser där uppe?
Min morfar är så vis.
En sak han lärde mig när jag var liten var att vi är gjorda av stjärnstoff.
"Kom ihåg att stjärnorna är som jordens befolkning,
för när man kopplar ihop en stjärna med en annan
så kopplas flera generationer ihop."
Han sa jämt att alla människor är viktiga,
precis som varje stjärna på himlen.
Wow. Väldigt givande.
Jag sa att jag kände mig obetydlig när jag tittade på stjärnorna.
Jag tror att det du försöker säga mig är att när jag tittar upp
mot den vida natthimlen, så borde jag känna mig betydelsefull.
Inte vilsen.
Precis, för när du tittar upp
så finns det saker där som kan påminna dig om det.
Vill du resa med mig?
För jag mår toppen av att lyssna på dig.
Det känns härligt att känna sig betydelsefull.
Öknen kan göra det. Det är en andlig plats.
Jag känner det.
Är du en andlig människa?
Innerst inne, ja.
Men det närmaste jag kommit
att knyta ihop min andlighet till jorden har varit på den här platsen.
Så för mig är det ett bra första steg.
- Ja. - Tack ska du ha.
Den här platsen har påverkat mig på helt nya sätt.
Jag förstår det andliga i det.
Jag fattar. Jag kan känna det, nästan vidröra det.
Man känner nåt.
Mylo förklarade det väldigt tydligt
ur navajofolkets perspektiv.
Det är min sista dag, och jag har lärt mig mycket.
Främst att öknen, som man tror är varm, inte egentligen är det.
Visst var det kyligt igår kväll? Det var kallt.
Att komma tillbaka hit var grädden på det torra, sandiga moset.
Men innan jag åker hem
så har jag blivit inbjuden att besöka gården
där Mylo växte upp i navajoreservatet.
Vår andliga gräns är Coloradofloden.
Allt på den här sidan är navajomark.
När vi skrev under fördraget 1868
sa staten i princip: "Här är ert reservat."
Och det är där vi bor nu.
Mylo förklarade att namnet navajo
är en spansk version av ett puebloord som betyder "dalens bönder",
vilket fortfarande gäller för många här.
Det här är mina föräldrars hem, tre kilometer från motorvägen.
Hur var det att växa upp här?
Det var allt möjligt.
De flesta sysslor handlade om familjen,
och min barndom handlade om familjen och att hänga med min morfar.
Så det här är en riktig familjegård?
Ja. Där är mina föräldrars hus, det bruna.
- Wow. - Och sen bor min syster här till höger.
- Nå, Eugene... - Wow.
- Hur stor är gården? - Några tusen.
- Ja, det är... - Några tusen tunnland?
- Snacka om stort. - Ja.
Vi kan kolla hur det går med fåren.
- Redo att söla ner dig? - Har ni får?
Ja. Kolla, ser du dem?
Vi borde jaga in dem igen.
Vi har ett ganska vilt får. Han heter Wilbur.
Han gillar mig inte så mycket, så förhoppningsvis stångar han oss inte.
Om han ogillar dig,
- vad kommer han då tycka om mig? - Ingen aning.
Det låter redan spännande.
Vi ska bara valla in dem i deras inhägnad.
Där är den ju.
Det är lätt fixat.
Ibland, ibland inte.
- Jag tror inte... - En är redan på rymmen.
Oj då. Fel håll, ungar.
Hade fåren betett sig bättre, hade jag visat er vad jag kan.
Vad kallas det? Valla? Valla får? Valla får.
De springer!
Jag är en vaktare.
Jag vaktar saker. Det är mitt mellannamn...
...Vaktarn.
Som min fru Deb hade sagt: "Kosher-cowboyen är tillbaka."
Jag är i mitt rätta element här.
Jag är glad att jag har en chans att visa några färdigheter
som de flesta inte får en chans att se.
Jag kan inte röra mig så snabbt.
Vi kommer aldrig ta dem.
Vad bråttom de hade.
- Varför? - De såg oss och tänkte: "Vi pyser."
Fåren sprang iväg så snart de såg mig.
Kanske de ogillade en av mina filmer?
- De springer. - Fortfarande.
Kommer de tillbaka självmant?
De vet att de borde komma tillbaka. Det finns pumor, rävar och prärievargar.
- Pumor? - De brukar vara vid klipporna där borta.
De här klipporna?
- Ja. - Vad menar du med "där borta"?
Vi har en gris. Vill du träffa Lulu?
Jag kan spana in en gris.
- Oj. Det var en stor gris. - Ja, det är hon.
Lulu.
Om du går in och kelar med henne så skriker hon. Hon är rolig.
Jag skriker också om nån kelar med mig på vissa ställen.
Fåren är tillbaka.
Det tog bara lite tid att fatta vem som bestämmer.
Sådär ja.
Låt det bli en läxa för er.
Spring inte iväg utan lov. Förstått?
Det här är deras mat. Vill du ge dem lite?
Ungar, det är matdags.
Mat... Nej.
Wilbur var lite påträngande.
- Vet du vad? - Ta bara hit dem.
De är för bortskämda.
- Det är som glass för dem. - Nej, ungar.
Man tänker på får som varsamma, snälla saker.
Men den här är som en tjur.
Vet du vad?
Vi måste lära dem lite bordsskick.
Nej, det finns inget här!
Hur viktigt är det att hålla traditioner vid liv idag?
Det är livsviktigt. Jag brukar säga att jag har djupa rötter.
När vi föds sätts en del av navelsträngen i marken
för att bilda ett band med Moder Jord.
Att inte ha så mycket av det i sitt liv...
Jag kan förstå hur vissa känner sig vilse.
Navajofolket är matriarkala.
Kvinnorna styr över marken och äger boskapen.
Det positiva är att saker blir ordentligt gjorda.
Det här är min mamma. Shimá.
Shimá, hej.
Min syster Patricia.
Och Desree.
- Desree, trevligt att träffas. - Detsamma.
Lauren, min fru.
Trevligt att träffas.
Jag såg några småttingar här...
De är där borta.
Vårt släktträd har nästan 200 medlemmar.
200?
Så när ni har släktträff
- är det mycket folk. - Ja.
Några stycken.
Det är ett långt smörgåsbord.
Det vi lär oss för vi vidare till våra barn,
så att de kan föra våra lärdomar vidare.
Det är det viktigaste, att hålla vår kultur, vårt språk och arv,
särskilt våra ceremonier, vid liv.
- Hålla det vid liv. - Och lära nästa generation vilka vi är,
för det är våra mor- och farföräldrar som håller den traditionen åt oss,
och många av dem har gått bort.
Det är kämpigt, för vårt folk består av... Du vet, bara...
...kultur som vi samlar, och det har varit tufft.
Min systerson Owen är en otrolig ung kille,
och han älskar att dansa.
I rockringsdans måste man använda fantasin.
Man märker de olika rörelserna han gör.
Han visar också olika djur.
Min eftermiddag har varit makalös.
Mylo är en otrolig kille med en fantastisk familj.
Att titta på Owen och sen kika åt Mylos håll
och se hur hans ögon tåras...
Jag blir så stolt över att Owen håller det här vid liv.
Jag kan se det i dina ögon.
Owen! Fantastiskt.
- Fantastiskt! - Bra jobbat.
- Wow! - Bravo.
Jag visste inte mycket om navajokultur före det här.
Det har varit en ögonöppnare för mig.
Vi är glada att du kom.
I enlighet med våra traditioner vill vi ge dig detta halsband.
Varsågod.
En del av vår kultur kommer alltid vara med dig.
- Tack. - Otroligt.
Det här är riktigt speciellt.
Öknen är en hög med ingenting,
men det finns så mycket i den.
Historia, geologi och folket som har levt
på den här marken i 15 000 år.
Så det är en ära för mig att vara här med dem.
Hade jag kommit hit ensam, hade jag säkert trivts på Amangiri
och mest bara hängt på hotellet.
Men det finns en värld utanför
som jag är glad att jag fick se och upptäcka.
Och vännerna jag träffade i Navajo Nation
var nog den största...
...höjdpunkten och min största upptäckt här.
Undertexter: Borgir Ahlström