Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči, da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da bi se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Sadie.
O bog. O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Tako nenavadne pokrajine še nisem videl.
Veliko niča.
Ogromno niča.
In jaz.
V puščavi sem prvič
in priznati moram, da se mi ne zdi prav privlačna.
Čeprav je popolna odsotnost vlage dobra za mojo frizuro. To je svetla plat.
Nočem pa se predolgo zadrževati
tukaj, če sem odkrit.
Iz izkušenj vem,
da nikoli ni tako slabo, da ne bi moglo biti še slabše.
Sem kdaj omenil, da ne maram višine?
G. Levy, dobro jutro. Sem Tony, vaš pilot.
VELIKI KANJON
- Eugene. - Pozdravljeni.
To bo krasen panoramski let. Lahko boste uživali v razgledu.
Niti z mostu ne morem pogledati. Bomo videli, kako bo.
Slab občutek imam. Ampak gotovo je popolnoma varno.
To je vaš rešilni jopič.
Opasali si ga boste. Takole boste zapeli pas
- in ga zategnili. Tule naj bo. Prav? - Ja.
Ste že kdaj nosili rešilni jopič?
Ne, nisem ga potreboval. Tako blizu smrti še nisem bil.
- Ja. - Ampak je fino vedeti,
- da je tu. - Dobro. Usedla se bova in odletela.
- V redu. - Pridite.
Utah je 45. zvezna ameriška država.
Ampak ta podatek mi ni v nobeno tolažbo.
Naj se kričanje začne.
Na smrt sem prestrašen.
Vzletela bova.
O bog.
- Trese se. - Kako se počutite?
Gre. Vsak hip bom odprl oči.
- Naj vas strah ne ohromi. - Ja.
Razgleda še nisem videl. Ampak zdaj gledam ven.
Tony, zdi se, da letiva v tisto steno.
- Preletela jo bova. - Čim bolj se dvignite.
O bog.
Na vaši desni je čudoviti Podkvasti okljuk.
Nekoliko se bom nagnil,
da ga boste dobro videli.
Ojoj.
Tony, globoko bi padla.
Zdaj greva k Stolpasti vzpetini, približno 300 m visokemu butu.
- Tam boste pristali? - Ja.
Dobra razgledna točka je.
Razgled sem že videl, hvala.
Pristanek se mi zdi odveč.
Pa dajva.
Tony, saj vem, da ste strokovnjak. Ampak zdi se mi premajhna.
O bog.
Dobrodošli na Stolpasti vzpetini.
Mislil sem, da bo manj srhljivo, ko bom zapustil helikopter.
Motil sem se.
- Previdno. - Ne me basat.
- To je neprecenljiv razgled. - Vau.
Je ta pokrajina naravni rezervat?
V deželi Navahov sva.
- Aha. - Ta kraj je zanje zelo svet.
Ti buti razkrivajo,
da je bilo vse na tej višini.
Tako je. Pred 165 milijoni let
je bila to ravnica. Raztezala se je do obzorja.
Kaj sledi?
Tony misli, da bi morala strmoglaviti z roba te pečine.
Pa že.
Ste pripravljeni?
Pa dajva.
Pišuka!
Ojej.
Prvič bi skoraj zgrmel s pečine.
Eugene, ko bova zavila, boste ugledali svoj hotel.
- Pred nama je. - Tisto tam? Komaj se ga vidi.
Tam je.
Amangiri. Nekaj dni bo moj dom.
Življenje je pa res težko.
- Dobrodošli. - Dober pristanek.
"Amangiri" menda pomeni "spokojen hrib".
Nočitev stane dobrih 3000 dolarjev. Zasoljena cena za mir.
Vau. Čudovito je.
Dobrodošli v Amangiriju.
- Hvala. - Kauri sem. Zdravo.
Eugene. Zdravo.
Kauri me je odpeljala v apartma.
Mejduš.
Bil sem presunjen.
Osupljivo.
Prosim, vstopite.
Lepo je.
To je apartma Giridžala. "Hribovit hrbet" v sanskrtu.
Čudovita notranja oprema. Samo poglejte.
Celo dežnik, kape in palica se ujemajo s prostorom.
Kot da so uporabili barvno lestvico moje garderobe in iz nje ustvarili svet.
To je vaša zasebna veranda.
Všeč mi je, kako se hotel zliva s pokrajino.
Zemlja je za nas zelo pomembna.
Skušamo upoštevati kulturo tukajšnjih staroselcev.
Pripadam ljudstvu Navaho.
In to cenim pri tem letovišču.
Med bivanjem tukaj bi o tem rad izvedel kaj več.
- Seveda. - Resno.
Hotel je zgrajen na državni zemlji, a je na robu dežele Navahov,
največjem staroselskem rezervatu v ZDA.
Popolnoma se zliva z okolico.
Tega občutka nisem vajen.
Samo poglejte.
Veličastno je.
Ne znam si predstavljati, kako zahtevna je bila gradnja.
A na srečo si mi ni treba.
Za razlago bo poskrbel Marwan, eden od arhitektov hotela.
To je prvi monumentalni razgled po prihodu v hotel?
Ja. Po svoje smo ga želeli skriti.
Ko prispete v hotel,
ste stisnjeni med betonski zid in skalovje.
Ne veste, kam greste.
Nato se vzpnete po stopnicah in zagledate to, kar smo vam prikrili.
Želeli smo ustvariti nekaj resnično...
- ...resnično dramatičnega. - Veličastno je.
Kako ste se tega domislili?
Veliko sem potoval.
Kadar recimo v Maroku ali na Japonskem pogledate ljudsko stavbarstvo,
vidite, da je zelo preprosto, a tudi elegantno.
Preprostost je lahko zelo razkošna.
Menite, da si družba želi večje preprostosti?
Ja. Ta hotel je tako uspešen postal tudi zato,
ker ljudi vrača k temu.
Marwan je hotel zasnoval v dveh krilih,
da gostje iz vseh 34 apartmajev lahko občudujejo osrednjo znamenitost.
Želeli smo ustvariti kinematografski pogled,
- ki razkriva presunljivost pokrajine. - Aha.
Opirali pa smo se tudi na zgodovino zahodnega dela ZDA.
- Na vesterne Johna Forda... - Ja.
...Sergia Leoneja s Panavisionovim zaslonom.
Tam je.
Spominja me na Johna Forda.
Hotel se popolnoma staplja s puščavo,
toda jaz se v njej počutim kot tujec.
Neverjetno,
kako bazen objema to lepo skalo.
Želeli smo se zliti s pokrajino.
- Ja. - Voda, kamen, nebo.
Tega skalovja ne moremo prekositi,
lahko pa omogočimo različne načine uživanja v njem.
Sijajno se mi zdi,
da ste vključili vse teksture, ki jih ponuja okoliška pokrajina.
V krilu je reža, ki spominja na tesen
in vam omogoča lep razgled.
Kaj so tesni?
Zelo ozke soteske izpodjedene kamnine,
ki se vijejo v različne smeri. Vse sta izpodjedla veter in voda.
Svetloba prav čarobno pronica skoznje.
- Vau. To bi rad videl. - Morate.
Snovalec tega hotela mi je vse razkazal
in razložil, kje se je vse začelo.
Take stvari imam rad.
Jaz sem užival. Je on tudi?
Mogoče je boljši igralec kot jaz.
Nisem vedel, da bo tako mrzlo.
Puščava je ponoči mrzla, vendar lepa.
Topografija tega območja razkriva,
kaj se je tu dogajalo v preteklosti.
Tako blizu začetkov Zemlje
še nisem bil.
Ameriški staroselci so zgodovina te dežele.
Rad bi izvedel več o povezavi tega območja in njihove kulture.
Zelo trdno sem spal.
Hotel je res vrhunski.
Ampak zdaj je na vrsti najpomembnejši del.
Zajtrk.
Hrana je nekaj, v čemer neznansko uživam.
Ta del službe imam najraje.
- Erik. - Dobro jutro.
- Lepo vas je videti. - Enako.
Veliko kuhate?
Pečem na žaru.
Širokoustil bi se, če bi rekel, da sem kuhar.
Ampak meso na žaru znam dobro speči.
- Danes bova pekla palačinke. - Palačinke?
- Ja. - Prav.
V hotelu, kakršen je Amangiri, bi pričakoval
kaj razkošnejšega.
Če se mi zdi hrana preveč fina,
včasih težko najdem kaj zase.
Ja. Številni gostje imajo raje domačo kuho.
Ja.
Šel bom po razgreto ponev.
Prav.
Vzel bom prečiščeno maslo
in potem bova to dala v pečico.
Cvrči v prečiščenem maslu v peči na drva.
O bog, nor zvok.
Naj vas preprostost jedi ne preslepi.
Sem prihajajo največje zvezde.
Vendar vem, da Erik ne sme izdati, katere.
Samo še malo.
To je zabavni del.
Poglejmo, ali lahko pretanjeno načnem témo.
Če bi rekel: "Je vaše palačinke pokusil George Clooney?"
- Bi rekli... - Ne bom ne potrdil ne zanikal.
Ne boste ne potrdili ne zanikali.
Ste pekli palačinke za Brada Pitta?
To bom razumel kot potrditev.
Če bi izrekel samo začetnice...
- ...in bi prikimali, bi bilo to... - Lahko povem, da je bil tu Eugene Levy.
Kako lepo!
- Prelijem z javorjevim sirupom? - Prosim.
Kanadčan sem, če ne veste.
- Vau. - Dober tek.
O, je dobro.
Super. Hvala.
- To je najboljša palačinka... - Najlepša hvala.
...v mojem življenju.
Kaj je o tukajšnjih palačinkah rekel George Clooney?
Hotel sem doživetja, ki mi bodo spremenila življenje.
Te palačinke mi ga bodo zagotovo.
Kar kardiologa vprašajte.
Vendar se moram posloviti od Erika in oditi v puščavo.
Oblekel bom toplejša oblačila,
ker je v tem obdobju leta zunaj precej hladno.
Vodnik Raymond me pelje do naravnega pojava,
ki je deloma navdihnil zasnovo hotela.
Vesel sem, da sem danes z vami.
Odpeljala se bova k tesnem ali režam.
Zelo se jih veselim. Živite na tem območju?
Od rojstva. To območje je zelo povezano z mojimi koreninami.
Odkrit bom.
Ob omembi rež v puščavi pomislim na Las Vegas.
Na jugu Utaha najdemo največ tesni na svetu.
Vau. Noro.
Samo poglejte.
Ta kamnina je stara približno 190 milijonov let.
Vremenski pojavi so počasi spreminjali pokrajino, ki me obdaja.
To se zgodi, ko narava ustvari svojo stolnico.
Stene so tako gladke zaradi močnih vetrov.
Poglejte.
Kako pomembne so te soteske za Navahe?
Moje ljudstvo pozna veliko zgodb o njih.
Te soteske naj bi oblikovale in izdolble
vse tegobe, s katerimi so se kdaj spopadli ljudje.
Kadar se spopadate s tegobami,
kadar globoko zajemate sapo...
Veter.
Vso negativnost, vse tiste tegobe
je odpihnilo v te tesni.
- Nekaj slabega je spremenilo... - V lepoto.
- Misli v lepoto. - Ja, tako je.
- Zdi se mi, da so bile prošnje uslišane. - Ja.
Vsekakor.
Od Raymonda sem se naučil,
da se v teh tesneh skrivajo zapletene stvari.
Ne gre samo za zgodovino in geologijo.
- V redu? - Ja.
Raymond, 75 let imam.
Ne morem verjeti, da sem potreboval toliko časa,
da sem prišel sem. Kar nerodno mi je.
Puščavski veter ne odpihne le negativnih misli.
Dovolj močen je, da odpihne tudi zadržke
takega človeka navade, kot sem jaz.
Odločil sem se namreč - in tega ne izrečem pogosto -,
da bom popoldne dejavno preživel na prostem.
Jahat grem.
Vem, o čem razmišljate. Se res navdušujem nad konji?
Nikoli se nisem.
Ne vem, kdaj je konj srečen.
Me razumete?
Vem, kdaj se razveseli pes. Pri konju pa ne vem.
Maha z repom, ko je vesel, da vas vidi?
Toda v moji mladosti so na televiziji v najbolj gledanem terminu
prikazovali samo vesterne.
Saj veste, Roya Rogersa, Cisco Kida, divjega Billa Hickoka.
Začel bom svoj vestern.
Zdravo.
Ojla.
Kako ste?
- Dobro. Eugene. - Lepo. Brooke.
- Brooke, kako ste? - Dobro. Greva spoznat konje?
Zveni kot kakšen kviz.
- Kdo je to? - Sadie.
Živjo, Sadie.
- Njo bom jezdil? - Ja.
Dobro. Čuti, da sem novinec.
Ne, zlata je.
Nazadnje sem na konju sedel
pred petdesetimi leti.
- Ko sem šel jezdit s prijateljem. - Aha.
Najina konja sta se zaletela.
- Vrglo me je iz sedla... - O ne.
- Na srečo sem pristal v grmovju in... - Ostali ste celi.
Vstal sem in pomislil, da so preveliki za ježo.
- Kot da greste igrat polo. - Polo...
- Ja. - ...nato pa še kriket.
Kako je?
- V redu? - Ja.
Zato kavboji ne nosijo očal. Ni videti frajersko.
Kako je?
Tudi boljše je že bilo.
- Dobro. Sprostite vajeti, da se premakne. - Prav.
- In nagnite se nazaj. - Pridna.
Ko se boste ustavili, potisnite pete navzdol. Dobro. Ste pripravljeni?
Kobila mogoče. Jaz nisem.
Dobro. Sadie, pridi.
Ej. Sadie.
- Ej. Sadie! - Dobro, pikica.
Zategnite vajeti. Nekoliko bolj jih zategnite,
- pa ne bo počela tega. - Ja.
Ne. Daj no, ljubica.
- Daj no. Tako, ja. - Pa ste.
Ja, vse imam pod nadzorom. Glavni sem.
Vedeti mora, kdo je šef.
Ej.
Steza je menda dolga enajst kilometrov.
Deset in pol predolga.
Ne vem, ali je pametno, da spet jezdim,
se pa trudim, da bi počel stvari, ki jih sicer ne.
- Se počutite kot kavboj? - Kot obupen kavboj.
Tak, ki ne bo nastopil v filmu.
Samo tobak za žvečenje in pištolo pogrešam.
Pištole imamo, da streljamo klopotače in kojote.
Ste med ježo kdaj naleteli na klopotačo?
Ja.
Zdaj me je pa strah.
Sadie mi je iz nekega razloga prizanesla. Vrnil sem se v hotel.
Saj bi šel spat,
ampak imam priložnost za izjemno doživetje.
Z navaškim vodnikom Mylom bom opazoval zvezde.
- Eugene, kako ste? - In vi?
Sijajno.
Lepo, da ste tukaj.
Zlekniti se moram in zreti v nebo.
Prepričan sem, da to obvladam.
Je na nebu za vas kaj pomembnega?
Človek dobi občutek, da je precej nepomemben.
- V stvarstvu. - Ja.
O tem pripovedujejo nekatere naše zgodbe.
Aha.
Pripravil sem trske.
Primite jih. Jaz bom vzel drva.
- Prav. - Da nama bo toplo.
Kdaj ste nazadnje zakurili ogenj?
Nisem ga še. Dobro. Saj nama gre.
Veste, kje je severnica?
To bi moral vedeti.
Mislim, da je...
- Ja. - Nekje tam.
Nad nama je.
- To sem mislil. - Ja.
- V naši zgodbi o stvarjenju... - Ja.
...je to ena prvih zvezd, postavljenih na nebo, zato je najsvetlejša.
Kamorkoli gremo, ponoči vedno lahko pogledamo v nebo
in se spomnimo naših naukov.
Je na nebu kakšen nauk?
Moj ded je zelo moder.
Ko sem bil otrok, mi je povedal,
da smo iz enake snovi kot zvezde.
Rekel je: "Zapomni si, zvezde so kot ljudje na Zemlji.
Če povežeš dve zvezdi,
povežeš več rodov."
Ded je govoril, da smo vsi pomembni,
tako kot vsaka zvezda na nebu.
Vau, Mylo. Zelo globoko.
Ob opazovanju zvezd se počutim nepomembnega.
Vi pa pravite, da bi se moral,
ko gledam v prostrano nočno nebo, počutiti pomembnega.
Ne pa izgubljenega.
Tako je. Ko pogledate v nebo,
zagledate stvari, ki sporočajo, da niste izgubljeni.
Bi potovali z mano?
Ko vas poslušam, se počutim prav imenitno.
Občutek, da sem pomemben, mi je všeč.
To zmore vzbuditi puščava. Duhoven kraj je.
Čutim.
Ste duhovna oseba?
Globoko v sebi sem.
Ampak tej duhovnosti
sem se najbolj približal tukaj.
To je dober začetek.
- Ja. - Hvala.
Ta kraj se me je dotaknil drugače kot drugi.
Razumem njegovo duhovno plat.
Čutim jo. Skoraj se je lahko dotaknem.
Nekaj čutim.
Mylo mi je to zelo lepo razložil
s perspektive ljudstva Navaho.
Moj zadnji dan tukaj. Veliko sem se naučil.
Predvsem, da puščava ni tako vroča, kot si predstavljamo.
Sinoči je bilo precej mrzlo. Hladno. Ja.
Toda hotel mi je ponudil toplo zatočišče.
Pred odhodom domov bom v rezervatu Navahov
obiskal kmetijo, na kateri je odraščal Mylo.
V duhovnem smislu je meja reka Kolorado.
Vse na tej strani je dežela Navahov.
Leta 1868 smo podpisali pogodbo,
s katero je zvezna vlada odločila, da je to naš rezervat.
Zdaj živimo tu.
Mylo mi je pojasnil, da je ime Navaho
španska priredba besede Pueblov, ki pomeni "kmetje v dolini".
Mnogi so še vedno kmetovalci.
To je domačija mojih staršev. Tri kilometre od ceste.
Kakšno je bilo vaše otroštvo?
Zelo pestro.
Večinoma se je vse vrtelo okoli družine.
In družil sem se z dedom.
To je družinska domačija, kajne?
Ja. Tam je hiša mojih staršev. Tista rjava.
- Vau. - In...
Moja sestra živi v hiši breskove barve.
- No, Eugene... - Vau.
- Kako velika je kmetija? - Nekaj tisoč.
- Ja, več tisoč... - Nekaj tisoč hektarov?
- Pravo prostranstvo. - Ja.
Šla bova pogledat ovce.
- Umazali si boste čevlje. - Ovce imate?
Ja. Tam so. Jih vidite? Tukaj bova šla, da jih odženeva nazaj.
Precej divjega ovna imamo. Ime mu je Wilbur.
Ne mara me. Upam, da se ne bo zaletel v naju.
Ne mara vas.
- Kaj si bo mislil o meni? - Ne vem.
Se že veselim.
Dobro. Segnala jih bova nazaj v njihovo ogrado.
- Tam je. - Ja.
Malenkost.
Včasih je. Včasih pa ne.
- Dvomim... - Ena že teče stran.
Otroci, napačna smer.
Če bi se ovce lepše vedle, bi lahko pokazal, kaj znam.
Kako se že reče? Pastir sem. Ovčji pastir.
Bežijo.
Vem, kako z živino.
To obvladam. Zato imam tak vzdevek.
Rančar.
Kot bi rekla moja žena Deb, "košer kavboj" je spet tu.
To je voda na moj mlin.
Vesel sem, da lahko pokažem nekaj veščin,
ki jih večina nima priložnosti videti.
Mylo, ne morem tako hitro. Starejši sem.
Ne bova jih polovila.
- Kako so oddrvele. - Ja.
- Zakaj? - Videle so naju in jo ucvrle.
Stekle so, takoj ko so me zagledale.
Se jim je zameril kakšen moj film?
- Bežijo. Ja. - Še vedno tečejo.
Se bodo same vrnile?
Vedo, da morajo sem.
Tu živijo pume, lisice, kojoti. Zato...
Pume so tukaj?
Bolj v tistem skalovju.
V tem tukaj?
- Ja. Zato... - Kako daleč so?
Svinjo imamo. Hočete videti Lulu?
Ogledal si jo bom.
- Ojej, kako zajetna je! - Ja. Obilna je.
Lulu.
Če jo čohate, cvili. Hecna je.
Tudi jaz se tako odzovem na nekatere dotike.
Ovce so se vrnile.
Samo dojeti so morale, kdo je glavni.
Tako, ja. Dobro.
Naj vam bo to v poduk.
Ne bežite brez dovoljenja, jasno?
Ja.
To je njihova krma. Jim jo boste natresli?
Otroci, malica.
Malica. Ne.
Wilbur je nekoliko nadležen.
- Tole vam povem. - Sem prinesite.
Te živali so razvajene.
- To je zanje kot sladoled. - Tako... Ne!
Ovce imamo za nežne in prikupne...
Ampak ta je kot bik.
Veste kaj?
Naučiti jih morate olike.
- Prav. - Ne, tu ni nič.
Kako pomembno je ohranjanje izročil?
Nujno je.
Rad rečem, da sem povezan z zemljo.
Ko se tu rodi otrok, v tla zakopljejo kos popkovine,
da ga takoj spet poveže z materjo Zemljo.
Tisti, ki nimajo te povezave...
Razumem, da se počutijo izgubljene.
Navaška družba je matriarhalna.
Zemlja in živina sta v lasti žensk.
Tako poskrbijo, da je vse narejeno, kot mora biti.
Eugene, to je moja mama. Shimá.
Zdravo.
- Moja sestra Patricia. - Živjo.
- Desree. - Zdravo.
- Pozdravljeni. Eugene. - Pozdravljeni.
- Ja. - Moja žena Lauren.
Pozdravljeni, Lauren.
- Ja. - Ja.
Videl sem nekaj otrok...
Tam so.
Naša družina šteje 200 članov.
Dvesto?
- Ja. - Družinska srečanja
- so množična. - Ja.
Potrebujemo dolgo mizo.
Ja.
Znanje prenašamo na otroke,
da bodo lahko te nauke posredovali naprej.
To je pomembno.
Ohranjamo svojo kulturo, jezik in dediščino,
zlasti svoje obrede.
- Ohranjate jih. - Ja.
In novi rod učimo, kdo smo.
Naši stari starši so to izročilo ohranili za nas.
Mnogi so že umrli.
Težko je, ker smo...
Samo...
- Kultura, s katero rastemo... - Ja.
Težko je.
Moj nečak Owen je krasen mladenič.
Rad pleše.
Ples z obroči zahteva domišljijo.
Videli boste, da izvaja različne gibe.
In prikazuje različne živali.
Izjemno popoldne.
Mylo je krasen mlad moški s čudovito družino.
Ko sem med Ownovim nastopom pogledal Myla,
sem videl, da se mu rosijo oči.
- Ponosen sem nanj. - Ja.
Ohranja izročilo.
V očeh vam vidim, Mylo.
Ja.
Owen, izvrstno.
- Izvrstno! - Bravo.
Bravo, Owen.
Ja.
- Ja! - Ja!
O navaški kulturi nisem vedel skoraj nič.
Ogromno sem se naučil.
- Veseli smo, da ste tu. - Vau.
- Ja. - V skladu z babičinimi nauki
vam podarjamo to ogrlico.
Takole.
Del naše kulture in jezika bo vedno z vami.
- Hvala. - Imenitno.
To je nekaj posebnega.
Puščava je kup niča,
ampak v tistem niču je marsikaj.
Ima bogato zgodovino, geologijo in ljudi,
ki tu živijo že 15.000 let.
Počaščen sem bil, da sem se jim pridružil.
Če bi prišel sam,
bi verjetno užival v bivanju v Amangiriju.
Večino časa bi preživel tam.
Toda letovišče obdaja drugačen svet.
Vesel sem, da sem ga lahko odkrival.
In prijatelji, ki sem jih dobil v ljudstvu Navaho...
To je bil verjetno
vrhunec mojega bivanja in raziskovanja tukaj.
Prevedla Polona Mertelj