En stor filosof sa en gang: "Verden er en bok,
og de som ikke reiser, leser bare én side."
Jeg har lest noen sider, og jeg liker ikke boken noe særlig.
Av flere grunner gleder jeg meg ikke til å reise.
Når det er kaldt, er det ukomfortabelt.
Isbading naken?
- Ja. - Det er en fantastisk invitasjon.
Når det er for varmt, vel... Jeg er ukomfortabel.
Jeg kan ikke løpe så fort.
- Men jeg er 75 år. - Trenger du hjelp?
Nei takk.
Og kanskje det er på tide å utvide horisontene mine.
Å, herregud.
Første gangen jeg har hatt neven i en elefantrumpe.
Det positive er at jeg bor på noen fantastiske hoteller.
Du store min. Dette er spektakulært.
Ulempen er at jeg har gått med på å utforske det som er utenfor.
- Forsiktig. - Sier du det?
- Vakkert fjell. - Det er en vulkan.
Er det en vulkan?
En verden jeg har unngått hele livet.
Sadie.
Herregud.
Bare å overleve ville vært fint.
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Dette landskapet ser mer overjordisk ut enn noe annet jeg har sett.
Det er bare en masse ingenting.
Så mye ingenting.
Og meg.
Dette er første gangen jeg er i ørkenen,
og jeg kan helt ærlig si at det ikke appellerer til meg.
Mangelen på fuktighet er jo bra for håret mitt, det er et pluss.
Men jeg tror ikke jeg vil tilbringe mye tid
her ute, for å være ærlig.
Og jeg vet av erfaring
at bare fordi en situasjon er ille, betyr det ikke at den ikke kan bli verre.
Nevnte jeg at jeg har en greie med høyder?
Mr. Levy. God morgen. Jeg heter Tony. Jeg er piloten din i dag.
- Tony. Eugene. - Gleder meg.
Dette blir en naturskjønn tur. Du må se deg rundt og nyte den.
Jeg klarer ikke å se ned fra en bro. Så vi får se hvordan det går.
Jeg tenker "ikke bra". Men det er sikkert helt trygt.
Dette er et flytebelte.
Legg det rundt midjen og klikk det sammen sånn.
- Stram det med forsiden ut. Ok? - Ja.
Har du brukt flytebelte før?
Nei, har aldri trengt et. Jeg har aldri vært så nær døden før.
- Greit. - Men det er godt å vite at det er her.
Vi setter oss inn.
- Greit. - Denne veien.
Utah er USAs 45. delstat.
Du skjønner sikkert hvilken tilstand jeg er i nå.
La skrikingen begynne.
Det kalles absolutt skrekk.
Ok. Da drar vi.
Herregud.
Det rister litt. Hvordan går det?
Ikke så verst. Jeg skal snart åpne øynene.
- Ikke la frykten lamme deg. - Ok.
Jeg har ikke sett utsikten ennå. Jeg ser ut nå.
Det ser ut som vi flyr rett i den fjellveggen, Tony.
- Vi skal fly rett over den. - Ja, langt over den.
Herregud.
På høyre side får du den flotte Horseshoe Bend.
Jeg legger oss litt mot høyre så du kan nyte synet fullt ut.
Fy fader.
Det er langt ned, Tony.
Neste stopp er den vakre Tower Butte, som rager nesten 300 meter over bakken.
- Lander du oppå der? - Ja.
Jeg vil vise deg alt som er å se her.
Jeg har sett det. Takk for det. Ikke sikker på at vi må lande på dem.
Sånn.
Jeg vil ikke lære deg jobben din, Tony.
Den ser ikke stor nok ut.
Herregud.
Velkommen til Tower Butte.
Jeg trodde det ville bli mindre skremmende når jeg kom ut av helikopteret.
Jeg tok feil.
- Forsiktig. - Sier du det?
Velkommen til den vakre utsikten.
Det området vi ser ut over, er det et naturreservat?
Vi er faktisk i Navajo Nation.
- Dette er navajoenes område. - Et veldig hellig sted for navajoene.
Når man ser på disse høydene,
får man følelsen av at alt har vært på dette nivået.
Det stemmer. For omtrent 165 millioner år siden
var det stedet vi står på, bakkenivået overalt så langt du kan se.
Så hva er det neste?
Tony mener at vi skal prøve å stupe ned fra klippen.
Vi får se hvordan dette går.
Er du klar?
- Ok. Da drar vi. - Å, baby!
Fy fader!
Det er det nærmeste jeg kommer å falle ned en klippe.
Greit, Eugene. Når vi kommer rundt her, får du se hotellet.
Feriestedet ligger foran oss.
Det der? Man kan knapt se det.
Og der er hun.
Amangiri. Hjemmet mitt de neste dagene.
Alt det jeg utsetter meg selv for.
- Velkommen, sir. - Pen landing.
De forteller meg at "Amangiri" betyr "fredelig fjell".
Og til over 3000 dollar per natt er det ganske dyr fred.
Dette stedet er vakkert.
Velkommen til Amangiri.
- Takk. - Jeg heter Kauri.
Eugene. Gleder meg.
Kauri skal vise meg til suiten min.
Du store.
Og hjelpe meg å heise opp haka.
Det tar pusten fra en.
Etter deg.
Dette er fint.
Dette er Girijaala-suiten vår, som på sanskrit betyr "fjellrygg".
Jeg elsker hvordan det er gjort. Se her.
Selv paraplyene, hattene og skaftet går i ett med stedet.
Det ser ut som de tok fargene fra garderoben min
og laget en hel verden av dem.
Din private terrasse er her.
Jeg elsker hvordan hotellet går i ett med landskapet.
Landet er veldig viktig for oss.
Vi prøver å omfavne urinnvånernes kulturelle verdier.
Jeg er selv navajo. Så det er noe jeg setter pris på ved feriestedet.
Det er noe jeg gjerne vil lære mer om mens jeg er her.
- Selvsagt. - Det er sikkert.
Feriestedet er bygd på føderalt område,
men det er like ved Navajo Nations grense,
det største urinnvånerreservatet i USA.
Det passer perfekt inn i omgivelsene,
en følelse jeg ikke er vant til.
Se på dette stedet.
Dette er spektakulært.
Jeg kan ikke forestille meg hva det krevde å bygge denne oasen.
Men det trenger jeg heldigvis ikke.
Det overlater jeg til Marwan, en av hotellets arkitekter.
Så dette er den første episke utsikten du får når du kommer inn på hotellet.
Nettopp. Vi ville på en måte ta utsikten fra deg,
for når du kommer mot hotellet,
er du klemt mellom betongveggen og berget,
og du vet ikke helt hvor du skal.
Og så kommer du opp trappen, og etter å ha tatt den bort, pang.
Vi ville lage noe veldig...
- ...veldig dramatisk. - Det er majestetisk.
Hvordan kommer man på noe som dette?
Personlig kommer det fra mange reiser.
Enten det er i Marokko eller i Japan,
og man ser mye lokal arkitektur,
så er det enkelt, men for meg veldig elegant.
Det aspektet av enkelhet kan være veldig luksuriøs.
Mener du at samfunnet vil ha en enklere levemåte?
Ja. Og jeg tror en av grunnene til at dette hotellet er en sånn suksess,
er at det bringer folk tilbake til det.
Marwan har bygd hotellet i to fløyer
sånn at alle de 34 suitene kan nyte stjerneattraksjonen.
Tanken var å ha et filmaktig vindu
- for å fange dramaet ved der du er. - Ja.
Og så er det historien til Vesten som vi prøver å etterligne.
- Westernfilmer av John Ford... - Ja.
...Sergio Leone med Panavision-lerretet.
Der er det.
Dette sier John Ford for meg.
Det er som om hele stedet er fullstendig ett med ørkenen
på samme måte som jeg fullstendig ikke er det.
Dette er fantastisk,
hvordan bassenget er bøyd rundt dette vakre berget her.
For oss handlet det om å bruke av landskapet.
- Ja. - Vann, berg og himmel.
Vi kan ikke overgå disse bergene,
men vi kan la folk verdsette dem på ulike måter.
Det er så fabelaktig
hvordan dere har brukt av alle deler du kan tenke deg
av landskapet rundt.
Dette er en åpning i fløyen som ser litt ut som et gjel.
og det gir deg en fin utsikt ut.
Og hva er gjeler?
Det er smale stykker av erodert stein
som bukter seg i ulike retninger, og alt er erodert av vind og vann.
Og måten lyset filtrerer gjennom der, er helt magisk.
- Det vil jeg gjerne se. - Det bør du.
Å få møte han som designet dette stedet og la ham vise meg rundt,
og forklare hvordan alt startet...
Det er sånne ting jeg elsker.
Jeg nøt det. Lurer på om han gjorde det.
Kanskje han er bedre skuespiller enn meg.
Jeg ante ikke at det ble så kaldt.
Ørkenen om natten. Kaldt, men vakkert.
Geografisk sett kan du se deg rundt
og få en sterk følelse av historie.
Det er det nærmeste å se planetens skapelse
som jeg har opplevd.
Urinnvånerne er landets historie.
Så forbindelsen til kulturen deres er noe jeg vil vite mer om.
Jeg sov veldig godt.
Full pott til hotellet.
Men nå til det viktigste ved oppholdet.
Frokost.
Når det gjelder mat, er det noe jeg er opptatt av.
Det er det jeg liker best ved jobben.
- Erik. - God morgen.
- Godt å se deg. - Deg også.
Lager du mye mat?
Jeg griller.
Jeg kan ikke si at jeg er kokk, for det er for mye involvert.
Så jeg legger kjøtt på en grill, og det er jeg ganske god til.
Vi skal lage pannekake.
- Det er en av... - Pannekaker?
- Pannekaker. - Ok.
Man skulle tro at på et sted som Amangiri ville man finne
en mer snobbete "foufou-aktig" meny.
Hvis det er for Michelin for meg,
er det iblant vanskelig å finne noe du virkelig vil spise.
Mange av gjestene liker den hjemlige følelsen.
Ja.
Jeg skal hente ovnsformen.
Greit.
Jeg tar klarnet smør,
og så setter jeg den i ovnen.
Så den steker i klarnet smør i en vedovn.
Herregud. Dette høres fantastisk ut.
Ikke la den hjemmelagde maten narre deg.
Dette stedet er favoritten for A-kjendiser.
Problemet er at Erik ikke får lov til å avsløre hvem de er.
Nesten klar.
Dette er det morsomme.
La meg se om jeg kan ta opp temaet diskré.
Så om jeg spurte: "Har George Clooney smakt pannekakene dine?"
- Så sier du... - Jeg kan verken bekrefte eller avkrefte.
Verken bekrefte eller avkrefte.
Har du laget pannekake til Brad Pitt?
Jeg tar det som et ja.
Hvis jeg bare ga deg initialer...
...og du nikket, ville det vært...
Jeg kan si at Eugene Levy har vært her.
Er ikke det søtt?
- Litt lønnesirup oppå? - Ja takk.
Jeg er kanadisk. Det nevnte jeg ikke.
Håper det smaker.
Så godt.
Fantastisk. Takk.
- Den beste pannekaken... - Tusen takk.
...jeg har smakt.
Hva sa George Clooney da han fikk en sånn?
Jeg har kommet for å få en livsendrende opplevelse,
og disse pannekakene kvalifiserer for det.
Spør en kardiolog.
Men jeg må si adjø til Erik og gå ut.
Jeg kler meg litt varmt,
for jeg tror det er litt kjølig her ute på denne tiden av året.
Den lokale guiden Raymond tar meg med for å se naturfenomenet
som var en del av inspirasjonen for hotellets design.
Det er hyggelig å være sammen med deg i dag,
når vi drar til gjelene.
Jeg er spent på å se dem. Bor du i dette området selv?
Jeg er født og oppvokst her,
så området er sterkt knyttet til røttene mine.
Jeg må være ærlig.
Når jeg tenker på gjel eller gjeld i ørkenen, tenker jeg på Vegas.
Men sør i Utah er det flere av disse gjelene enn noe annet sted i verden.
Dette er utrolig.
Se på dette.
Dette berget er omtrent 190 millioner år gammelt.
Gjennom tidene har elementene omskapt landskapet overalt rundt meg.
Det er dette som skjer når naturen skaper sin egen katedral.
Og så er det
mye vind som gjør dem så glatte som vi ser her.
Hvor viktige er disse canyonene for navajo-folket?
Det er mange historier om disse i kulturen min.
De sier at disse canyonene ble formet og skåret ut
av alle menneskers motgang de har hatt i livet.
Så når du har øyeblikk da du må takle motgang,
når du trekker pusten dypt...
Vind.
Den bærer negativiteten og motgangen
og blåser dem inn i disse gjelene.
- Og gjør det negative... - Til skjønnhet.
- Tanker til skjønnhet. - Ja, nettopp.
Når jeg ser dette stedet, tror jeg de bønnene har virket.
Ja, definitivt.
Det jeg lærte av Raymond, er at det er mer her enn man ser.
Det foregår mer her enn bare historie og geologi.
- Bra? Fint. - Ja.
Jeg er 75 år, Raymond,
og jeg fatter ikke at det tok meg så lang tid
å komme til denne delen av landet, og det er jeg nesten flau over.
Ørkenvinden feier ikke bare bort negative tanker.
Den er kraftig nok til å feie bort de motvillige tankene
til et vanedyr som meg,
for jeg har, og dette er ikke noe jeg har sagt ofte,
booket en ettermiddag med utendørsaktiviteter.
Jeg skal ri på hest.
Jeg vet hva du tenker. Er jeg virkelig et hestemenneske?
Jeg har aldri vært et hestemenneske.
Jeg vet ikke når en hest er glad. Skjønner du hva jeg mener?
Man vet når en hund er glad for å se en. Men jeg vet ikke om en hest...
Logrer den når den er glad for å se en?
Men da jeg vokste opp, var omtrent alle tv-serier
i beste sendetid en western.
Du vet, Roy Rogers, The Cisco Kid, Wild Bill Hickok.
La oss starte min egen western.
Hei.
Howdy.
Står til?
- Bra. Jeg heter Eugene. - Jeg heter Brooke.
- Står til? - Bra. Vil du møte hestene?
Høres ut som en rar tv-konkurranse.
- Hvem er dette? - Dette er Sadie.
Hei, Sadie.
- Er dette min hest? - Dette er din hest.
Ok. Hun kan merke at "vi har en nybegynner".
Nei, hun er veldig søt.
Sist jeg satt på en hest, var for
50 år siden.
- Da red jeg med en venn. - Ok.
Og de to hestene red inn i hverandre.
- Jeg ble kastet av... - Å nei.
- ...men vi landet heldigvis i et kratt, og... - Ble ikke skadet.
Jeg reiste meg og tenkte: "Kanskje de er for store til å sette seg på."
Du ser ut som du er klar for polo.
Litt polo...
- Ja. - ...og så blir det cricket.
Hvordan er det?
- Bra? - Ja.
Dette er grunnen til at cowboyer aldri brukte briller. Tar seg ikke ut.
- Hvordan kjennes det? - Kjennes litt som et ønskebein.
- Ok. Du slakker for å gå. - Ok.
- Bare len deg tilbake. - Flink jente.
Så bruker du hælene når du vil stoppe.
Greit. Er vi klare?
Kanskje hesten er klar. Jeg er ikke det.
Greit. Kom hit, Sadie.
Ååå. Sadie.
- Sadie! - Ok, vennen min.
Stram tøylene. Bare hold tøylene litt strammere,
- og da gjør hun ikke sånn. - Ja.
Nei. Kom igjen.
- Kom igjen. Sånn, ja. - Sånn.
Full kontroll. Sånn skal det være.
Du må la dem vite hvem som er sjef.
Jeg har hørt at det er elleve kilometer hestevei,
noe som for meg er omtrent ti og en halv for mye.
Jeg vet ikke om jeg ville satt meg på en hest igjen,
men jeg gjør mitt beste for å gjøre ting jeg vanligvis ikke ville gjort.
- Føler du deg som en cowboy? - Som den verst mulige cowboyen.
Dette er en cowboy som aldri får sin egen film.
Det eneste jeg mangler, er skråtobakk og en skyter.
Vi har våpen for å skyte klapperslanger og coyoter.
Har du sett en klapperslange på en hestevei?
Ja.
Hjertet hamrer.
Av en eller annen grunn vil Sadie spare livet mitt,
og jeg drar tilbake til hotellet. Sengen roper på meg,
men i kveld har jeg billetter til litt av et show.
En privat stjernekikking med navajo-guiden Mylo.
- Står til, Eugene? - Står til?
Jeg har det så bra. Fint å ha deg her.
Jeg skal bare lene meg tilbake og se opp,
og det kan jeg trygt si at jeg er god til.
Er det noe der oppe som er viktig for deg?
Man får en følelse av å være relativt ubetydelig
- i den store helheten. - Ja.
Vi skal se på det med utgangspunkt i noen av våre tradisjonelle historier.
Greit.
Jeg har laget litt opptenningsved. Hvis du tar dem, finner jeg større kubber, og...
- Greit. - Så blir vi varme.
Når var sist du laget et bål?
Aldri.
Vi klarer det.
Vet du hvor Nordstjernen er?
Jeg burde vite hvor den er.
Jeg tror den er...
...rundt der.
Den er faktisk der.
- Det var det jeg mente. - Ja.
- I vår skapelseshistorie... - Ja.
...var det en av de første stjernene som ble plassert, det var den skarpeste.
De sa at uansett hvor folket vårt drar, kan de se opp om natten
for å huske lærdommen vår.
Er det kunnskap i det vi ser der oppe?
Bestefaren min er en veldig klok mann. Og noe han lærte meg da jeg var liten,
er at vi er skapt av samme stoff som stjernene.
Han sa: "Husk at alle stjernene er som alle menneskene på jorden,
for når du forbinder den stjernen til denne stjernen,
blir mange generasjoner knyttet sammen."
Bestefar sa alltid at alle er viktige,
akkurat som hver enkelt stjerne som er der ute.
Det er veldig berikende, Mylo.
Jeg sa at når jeg ser på stjernene, føler jeg meg ubetydelig.
Og jeg tror du forteller meg at når jeg ser utover
på den store nattehimmelen, bør jeg føle meg betydelig.
Ikke bortkommet.
Ikke føl deg bortkommet, for når du ser opp,
er det ting der som kan minne deg på at du ikke er det.
Vil du reise sammen med meg?
For jeg føler meg veldig bra når jeg lytter til deg.
Det er en deilig følelse, å føle seg betydelig.
Ørkenen kan gjøre det. Det er et åndelig sted.
Det merker jeg.
Er du en åndelig person?
Innerst inne er jeg det.
Men jeg tror det nærmeste jeg har kommet
å knytte åndeligheten til jorden, har vært her.
For meg er dette et godt første steg.
- Ja. - Takk, sir.
Dette stedet har påvirket meg på måter andre ikke har det.
Jeg forstår det åndelige aspektet.
Jeg forstår det. Jeg kan føle det. Kan nesten berøre det.
Du føler noe.
Og Mylo var god til å forklare det
fra Navajo Nations perspektiv.
Det er min siste dag, og jeg har lært mye.
Mest at ørkenen, som man tror er et varmt sted, egentlig ikke er det.
Var det ikke kjølig i går kveld? Det var kaldt.
Å komme tilbake hit var som toppen på en stor kransekake av sand.
Men før jeg drar hjem,
har jeg fått en spesiell invitasjon til gården
der Mylo vokste opp i navajo-reservatet.
Åndelig sett er grensen vår Colorado River.
Alt på denne siden av den er navajo-land.
Vi undertegnet avtalen i 1868.
Det var da de føderale myndighetene sa: "Her er reservatet deres."
Så det er der vi nå bor.
Mylo forklarer at navnet "navajo"
er en spansk tilpasning av et pueblo-ord som betyr "dalens bønder".
noe som gjelder for mange i dag.
Dette er mine foreldres gård. Den er et par kilometer fra hovedveien.
Hvordan var det å vokse opp her?
Det var alt.
Hovedansvaret kretset om familien,
og barndommen min handlet om det og å henge sammen med bestefar.
Så dette er virkelig et familiehjemsted?
Ja. Det er mine foreldres hus. Det brune.
Og så
ligger min søsters hus til høyre, det ferskenfargede huset.
Vel, Eugene...
- Hvor stort er stedet? - Det er noen tusen.
- Det er flere... - Flere tusen hektar?
- Det kaller jeg stort. - Ja.
Vi går for å se hvordan sauene har det.
- Klar til å skitne sko? - Sauer?
Ja. Der er sauene. Ser du dem?
Vi går hitover for å jage dem inn.
Vi har en villstyring av en sau. Han heter Wilbur.
Han er ikke min beste venn. Så vi får håpe han ikke stanger oss.
- Hva vil han synes om meg? - Jeg vet ikke.
Dette høres spennende ut.
Vi gjeter dem tilbake til den lille innhegningen deres.
- Der er den. - Ja.
Det er jo enkelt.
Noen ganger, så. Andre ganger ikke.
- Jeg tror... - En av dem setter av gårde.
Feil vei, unger.
Hadde sauene oppført seg bedre, kunne jeg vist hva jeg kan.
Hva heter det? Gjete? Gjete sauer?
- De løper. - Jeg er kjent som en passer.
Jeg passer ting. Det er som mellomnavnet mitt.
Passer.
Kona mi, Deb, sier: "kosher-cowboyen" er tilbake.
Her kan jeg vise min sterke side.
Jeg er glad jeg har muligheten til å vise noen ferdigheter
som folk flest ikke får sjansen til å se.
Jeg kan ikke løpe så fort. Jeg er eldre.
Vi tar dem aldri.
- Som de løp. - Ja.
- Hvorfor det? - De så oss to og tenkte "vi stikker".
Sauene løp så fort de så meg.
Har de sett en film de ikke likte særlig godt?
- De er på rømmen. - De løper fortsatt.
Kommer de tilbake av seg selv?
De vet at de bør komme hit, for vi har pumaer, rever og coyoter.
Har dere pumaer?
De holder seg mest ved bergene du ser der.
De bergene der?
- Ja. Så... - Hva mener du med "helt der borte"?
Vi har en gris. Vil du se Lulu?
Jeg kan kikke på en gris.
- Jøss. Det er en stor gris. - Hun er ei stor jente.
Lulu.
Du kan klappe henne, og da hviner hun. Hun er morsom.
Du kan klappe meg visse steder, og jeg hviner.
Sauene er tilbake. Det tok bare litt tid før autoriteten min sank inn.
Sånn, ja.
La det være en lærepenge.
Ikke stikk av uten lov. Forstått?
Ja.
Her er maten deres. Vil du helle ut litt?
Ok, unger, nå er det mat.
Mat... Nei, nei, nei.
Wilbur var litt av en røver.
- Vet du hva? - Kom denne veien.
Disse dyrene er bortskjemte.
- Det er som iskrem for dem. - Nei, unger.
Man tenker på sauer som snille, gode...
...dyr... Nei, dette er som en okse.
Vet du hva?
Vi må lære disse dyrene manerer.
- Ok. - Det er ikke noe inni her.
Hvor viktig er det å holde tradisjonene ved like?
Det er veldig viktig å bevare dem. Jeg sier at jeg har dype røtter i landet.
Når vi blir født, blir en bit av navlestrengen begravd i jorden
for å knytte oss til moder jord fra fødselen av.
Hvis man ikke har særlig av det i livet sitt,
skjønner jeg at noen kan føle seg litt bortkommet.
Navajo er et matriarkalsk samfunn.
Kvinnene kontrollerer jorden og eier buskapen.
Og det fine med å ha det på denne måten, er at ting blir gjort ordentlig.
Dette er moren min. Shimá.
Shimá, hei.
- Her er søsteren min, Patricia. - Hei.
- Dette er Desree. - Hei.
- Hyggelig å hilse på deg. Eugene.
- Ja. - Lauren, kona mi.
- Hyggelig å hilse på deg. - Ja.
Jeg så noen barn rundt her...
De er der borte.
Familietreet vårt er nesten 200.
To hundre?
- Ja. - Så når dere har familiefest,
- er det mange folk. - Ja.
- Noen. - Dere trenger...
Det er et langt buffetbord.
Ja.
Det vi lærer, lærer vi videre til barna våre,
sånn at de kan bevare lærdommen framover.
Det er det viktigste. At kulturen og språket og arven vår,
særlig seremoniene våre, holdes i hevd.
- Holde det i hevd. - Og å lære neste generasjon hvem vi er,
for besteforeldrene våre var de som bevarte tradisjonene for oss.
Og mange av dem er borte. Og det...
...det har vært hardt, for vi er et folk av bare...
- ...kulturen vi samler. - Ja.
Og det har vært hardt.
Nevøen min, Owen, er en fantastisk ung mann.
Og han elsker å danse.
Med ringdansing må du bruke fantasien.
Du vil legge merke til ulike bevegelser,
og viser ulike dyr også.
Det har vært en fin ettermiddag.
Mylo er en utrolig, ung mann, og han har en fantastisk familie.
Å se på Owen, og så kikke bort på Mylo
og se øynene hans bli tårevåte.
Det gjør meg stolt av Owen... som holder dette levende.
Jeg ser det i øynene dine.
Ja.
Fantastisk, Owen.
- Fantastisk! - Bra.
Bra, Owen.
Ja.
- Ja! - Ja!
Jeg visste ikke mye om navajokulturen før dette,
og det har vært lærerikt for meg.
Vi er så glade for at du kom.
- Ja. - Som en del av vår bestemors lærdom,
har vi dette kjedet til deg.
Vær så god.
En del av kulturen og språket vårt vil alltid være med deg.
- Takk. - Dette er fantastisk. Veldig unikt.
Ørkenen er en masse intet,
men det er så mye i det intetet.
Det er historie og geologi, og det er menneskene som har vært
på dette landet i 15 000 år.
Så det var en ære for meg å være på dette landet med dem.
Om jeg hadde kommet hit alene, ville jeg nok gjerne ha bodd på Amangiri,
og ville tilbrakt det meste av tiden på feriestedet.
Men det er en verden utenfor feriestedet
som jeg er glad jeg fikk muligheten til å se og oppdage.
Og vennene jeg møtte i Navajo Nation,
det var nok det største...
...høydepunktet og den fineste oppdagelsen jeg fikk her.
Tekst: Evy Hvidsten