Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta,
man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, spėkite? Man nesmagu.
Aš taip greit nemoku.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
Dieve mano.
Būtų smagu tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Tokio ateiviško peizažo nesu matęs.
JUTA
Daugybė nieko.
Tiek daug nieko.
Ir aš.
Dykumoje atsidūriau pirmą kartą gyvenime,
ir atvirai pasakysiu, nieko čia tokio gražaus.
Drėgmės stoka nesugadins man šukuosenos, tai pliusas.
Tačiau ilgai čia būti
nenorėčiau, po teisybei.
Ir iš patirties žinau,
prasta padėtis dar nereiškia, jog negali būti dar blogiau.
Ar minėjau, kad aukštis manęs taip pat nežavi?
Pone Levi, labas rytas.
Aš - Tonis. Aš šiandien - jūsų pilotas.
DIDYSIS KANJONAS
- Toni, Judžinas. - Malonu.
Paskraidysime virš nuostabaus peizažo.
Norėčiau, kad jūs pasidairytumėte ir pasigrožėtumėte.
Aš net nuo tilto žemyn pažvelgt negaliu. Žiūrėsim, kaip seksis.
Aš manau, seksis prastai. Bet neabejoju, kad bus saugu.
Tai - asmeninis plūduras.
Apsijuosite aplink liemenį, susegsite diržus
- atsukus į išorę. Gerai? - Taip.
Mokate prisisegti plūdurą?
Man jo niekada nereikėjo. Nebuvau atsidūręs taip arti mirties.
- Taip. - Bet gera žinoti, kad...
- jis čia pat. - Gerai.
Lipkime ir skriskime.
- Gerai. - Prašom čia.
Juta - 45-a JAV valstija,
bet manau, matote, jog man tai nė motais.
Pradėsime klykti.
Esu apimtas visiškos baimės.
Gerai. Kylam.
Dieve.
- Mažumėlę krato. - Kaip jaučiatės?
Neblogai. Netrukus gal ir atsimerksiu.
- Neleiskit baimei sukaustyt jūsų. - Gerai.
Vaizdo dar nemačiau. Atsimerkiau.
Mes skrendame tiesiai į tą uolą, Toni.
Mes praskrisime tiesiai virš jos.
Taip, gerokai virš jos.
Dieve mano.
Dešinėje matote
nuostabų Pasagos linkį.
Priskrisiu truputį arčiau krašto,
kad pajustumėte aukštį.
Ojoj.
Labai aukštai, Toni.
Kita stotelė - nuostabioji Biuto uola,
siekianti maždaug 300 metrų aukščio.
- Ten tūpsi? - Taip.
Noriu jums parodyti vaizdą aplink.
Aš jau pamačiau vaizdą, labai dėkoju.
Abejoju, ar būtina leistis.
Štai taip.
Toni, aš, žinoma, nenoriu aiškint jums, kaip dirbti.
Bet paviršius, regis, labai mažas.
O Dieve.
Pone, sveiki atvykę į Biuto bokštą.
Maniau, vaizdas pasirodys ne toks baisus,
išlipus iš sraigtasparnio.
Klydau.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
Milijono dolerių vertės vaizdas.
Ar visas šis kraštas, kurį matome, yra rezervatas?
Iš esmės, esame navahų tautos žemėje.
- Navahų kraštas. - Navahams ši žemė - labai šventa.
Žiūrint į šias uolas plokščiomis viršūnėmis,
peršasi išvada, kad kadaise žemė buvo tokiame lygyje.
Būtent. Prieš 165 mln. metų
čia, kur stovime,
plytėjo lyguma.
Ką toliau?
Tonis siūlo imti ir nušokt nuo uolos.
Pažiūrėsim.
Pone, pasirengęs?
Pirmyn.
O, varge!
Ojoj!
Dar nebuvau patyręs tokio tikroviško šuolio nuo uolos.
Judžinai, už kampo
jums atsivers jūsų viešbučio vaizdas.
Priešais jus - vietos kurortas.
Ten?
Vos vos matosi.
Ir štai jis.
„Amangiri“. Mano namai kelioms dienoms.
Ir ką tik tenka ištverti.
- Viskas, pone, atskridom. - Puikus nusileidimas.
Sako, „Amangiri“ reiškia „ramų kalną“.
Gana brangus malonumas - 3 000 dol. už naktį.
Nieko sau, kaip čia gražu.
Sveiki atvykę į „Amangiri“.
- Ačiū. Labas. - Kori. Malonu susipažinti.
Judžinas. Ir man malonu.
Kori palydėjo mane iki mano liukso.
Dievuliau.
Ir padėjo atstatyti iš nuostabos išnirusį žandikaulį.
Net kvapą atėmė.
Po jūsų.
Nuostabu.
Tai mūsų „Girijaala“ liuksas,
sanskrito kalboje reiškia „kalnų grandinę“.
Dizainas - nuostabus. Pažiūrėkit.
Net skėčiai, skrybėlės ir lazdos tinka prie aplinkos.
Lyg jie būtų paėmę mano drabužių spintos spalvas
ir iš jų sukūrę visą pasaulį.
Jūsų terasa.
Man patinka, kaip viešbutis įkomponuotas į peizažą.
Šis kraštas mums labai svarbus.
Mes stengiamės puoselėti indėnų kultūrines vertybes.
Aš pati esu navahė.
Tad kurorto požiūris man prie širdies.
Būdamas čia labai norėčiau
artimiau susipažinti su šia kultūra.
- Žinoma. - Tai jau tikrai.
Pats viešbutis pastatytas federalinėse žemėse,
bet ant navahų tautos krašto ribos.
Tai - didžiausias indėnų rezervatas JAV.
Tobulai įkomponuotas į aplinką,
o tai man - nauja.
Tik pažvelkite.
Tiesiog nepakartojama.
Negaliu įsivaizduoti, ką reiškė dykumoje įkurti tokią oazę.
Bet laimei, aš to neprivalau daryti.
Nes tai - Marvano, vieno viešbučio architektų, darbas.
Taigi, tai pirmas pritrenkiantis vaizdas, atsiveriantis įėjus į viešbutį?
Taip. Tam tikra prasme norėjome prilaikyti vaizdą nuo įėjusiojo,
nes prie viešbučio artėjate siauru keliu,
kurio vienoje pusėje - betono siena, kitoje - uola.
ir nematote pilno vaizdo, kai artėjate.
Tada pakylate šiais laiptais ir bum.
Norėjome sukurti išties
- dramatišką atmosferą. - Neabejotinai didinga.
Kaip jūs sugalvojate tokius dalykus?
Mane asmeniškai įkvepia kelionės.
Maroke ar net Japonijoje
galim pamatyti daug vietos architektūros pavyzdžių,
gana paprastos, tačiau, man regis, labai elegantiškos.
Paprastumas gali būti itin prašmatnus.
Manote, kad visuomenė trokšta paprastesnio gyvenimo būdo?
Manau.
Manau, kad viena šio viešbučio sėkmės priežasčių ir yra tai,
jog čia žmonės prie to prisiliečia.
Marvanas išdėstė viešbutį dviem sparnais,
kad visi 34 liukso numeriai turėtų nuostabų vaizdą.
Šie kinematografiški langai
- atskleidžia vietos dramatiškumą. - Tiesa.
Norėjome atspindėti Vakarų istoriją, be abejo,
kurdami šią vietą.
- Vesternus, kurtus Džono Fordo... - Taip.
...Serdžijų Leonę ir „Panavision“ ekraną.
Štai.
Štai čia - Džonas Fordas.
Šis viešbutis ir dykuma sudaro harmoningą vienį.
O aš tokiu santykiu su dykuma pasigirti negaliu.
Nuostabu,
kaip baseinas apjuosia šią nuostabią uolą.
Norėjome išryškinti peizažą.
- Taip. - Vandenį, uolas, dangų.
Mes negalim pranokti uolų,
tačiau galim parodyti jas žmonėms kitu kampu.
Genialu tai,
kaip panaudojote visas įmanomas
peizažo tekstūras.
Pro šį plyšį matosi smiltainio kanjonas.
Puikus vaizdas.
Kuo ypatingas šis kanjonas?
Tai vandens bei vėjų išgraužti
siauri, įvairiomis kryptimis besidriekiantys plyšiai uolose.
Ir juose stebuklingai žaidžia šviesos spinduliai.
- Oho. Norėčiau pamatyti. - Būtinai turite pamatyti.
Įsivaizduojate, žmogus, sukūręs šį statinį,
vedžioja mane, viską rodo,
aiškina, kaip viskas prasidėjo?
Man šios temos labai patinka.
Man buvo labai malonu. Įdomu, o jam?
Gal jis - geresnis aktorius nei aš?
Nemaniau, kad bus taip šalta.
Naktinė dykuma, šalta, tačiau labai gražu.
Kai žiūri į šią vietą geografine prasme,
jauti itin stiprų istorijos buvimą.
Čia, kaip niekur kitur, gali pamatyt
planetos kūrimosi procesą.
Indėnai - šios šalies istorija.
Taigi, aš manau,
kad man būtų labai įdomu sužinoti apie jų kultūrą.
Miegojau puikiai.
Patys geriausi vertinimai šiam viešbučiui.
Atėjo metas svarbiausiai mano vizito daliai.
Pusryčiams.
Maistas - mano tema, aš jį mėgstu.
Tai - geriausia dalis šiame darbe.
ERIKAS BADERTŠERIS VIRTUVĖS ŠEFO PADĖJĖJAS
- Erikai. - Sveiki. Labas rytas.
- Smagu jus matyti, pone. - Ir man smagu.
Ar pats dažnai gaminate?
Aš grilinu.
Negaliu sakyt, kad gaminu, nes tai reikalauja daug darbo.
Aš tiesiog uždedu mėsą ant grotelių, ir tai darau gana gerai.
Išsikepsime šįryt blyną.
- Tai vienas firminių... - Blynai?
- Blynai. - Gerai.
Gali pamanyti, kad tokiose viešbučiuose kaip „Amangiri“, maistas bus
madingas ir prašmatnus reikalas.
Pernelyg mišelininiuose restoranuose
kartais sunkoka būna rasti, kuo pasisotinti.
Teisingai. Mūsų naminę virtuvę primenantis meniu svečiams patinka.
Taip.
Aš tuoj paimsiu karštą keptuvę.
Gerai. Žinoma.
Truputis lydyto sviesto,
ir dėsime į krosnį.
Čirškinsite lydytame svieste malkinėje krosnyje?
Dievuliau, nuostabiai skamba.
Nemanykite, kad šis „naminis“ meniu yra paprastas dalykas.
Šio restorano svečiai - patys žymiausi žmonės.
Bėda ta, jog Erikui draudžiama
atskleisti jų pavardes.
Beveik iškepė.
Įdomiausia dalis.
Pamėginsiu subtiliai apie tai paklausti.
Jei paklausčiau, ar Džordžas Klūnis ragavo jūsų blynų?
- Atsakytumėte... - Nei patvirtinsiu, nei paneigsiu.
Nei patvirtinsit, nei paneigsit.
Ar kepėte blyną Bredui Pitui?
Manysiu, kad tai „taip“.
Jei pasakyčiau tik inicialus,
ir jūs linktelėtumėte, tai reikštų...
Galiu pasakyt, kad čia lankėsi Judžinas Levis.
Kaip miela.
- Lašelį klevų sirupo? - Žinoma.
Aš juk kanadietis, jei dar neminėjau.
- Tai bent. - Skanaus.
Tai bent blynas.
Nuostabu. Ačiū jums.
- Tokio nuostabaus blyno... - Labai dėkoju.
...gyvenime nesu valgęs.
O ką pasakė Džordžas Klūnis?
Atvykau čia patirti nepakartojamų įspūdžių,
ir tie blynai suteikė man jų.
Paklauskite kardiologo.
Tačiau su Eriku man teks atsisveikinti ir judėti toliau.
Rengiuosi šilčiau,
nes manau, oras šiuo metų laiku kiek vėsokas.
Vietos gidas Reimondas veža mane pažiūrėti gamtos stebuklo,
kuris iš dalies įkvėpė viešbučio dizainą.
Man malonu vežti jus šįryt
šiuo keliu į smiltainio kanjoną.
Labai noriu jį pamatyti. Ar jūs pats čia gyvenate?
Gimiau ir augau čia. Taigi,
šis kraštas - mano šaknys.
Jei atvirai,
smiltainio kanjono pavadinimas - „slot canyon“ - man primena Vegasą.
Pietų Jutoje tokių kanjonų yra daugiau,
nei kur kitur pasaulyje.
Tai bent. Nepakartojama.
Tik pažiūrėkite.
Remiantis geologija, šiai uolai - virš 190 mln. metų.
Per ilgą laiką gamta suformavo
štai tokį kraštovaizdį.
Štai kas gaunasi, kuomet gamta sukuria savo katedrą.
Paskui
stiprūs vėjai nugludina uolas,
kaip kad matome.
Ar šie kanjonai labai reikšmingi navahams?
Mano kultūroj
apie juos pasakojama daugybė istorijų.
Sakoma, jog šie kanjonai suformuoti, išskaptuoti
iš nelaimių, kurias patyrė žmonės.
Taigi, sunkiomis akimirkomis, kai užgriūna nelaimės,
giliai kvėpuoji kaip...
Vėjas.
Ir jis nuneša tą negatyvą, tą nelaimę
ir išpučia į šias uolas.
- Paversdamas neigiamas... - Į grožį.
- Mintis į grožį. - Taip. Būtent.
Matydamas šį grožį,
manau, šios maldos suveikė.
Taip, išties.
Reimondas man parodė,
kad čia yra kažko daugiau nei matosi iš pirmo žvilgsnio.
Daugiau nei tiesiog istorija ir geologija.
- Gerai? - Taip.
Man 75-eri, Reimondai,
ir aš negaliu patikėti, kad tik dabar
čia pabuvojau. Man kone gėda.
Dykumos vėjas ne tik neigiamas mintis nupučia,
bet nubloškia ir atsikalbinėjimus
tokio niurzgos kaip aš,
nes aš užsisakiau - žinokite, labai retai tai sakau -
aktyvią veiklą lauke.
Ketinu pajodinėti.
Žinau, ką pagalvosite. Ar aš tikrai mėgėjas jodinėti žirgais?
Niekada tokiu nebuvau.
Aš net nesuprantu, kada arklys patenkintas.
Suprantate?
Besidžiaugiantį šunį aš atskirčiau. Bet aš nežinau, ar arklys...
Ar jis vizgina uodegą, kai džiaugiasi tave matydamas?
Vaikystėje kone visi filmai per TV
būdavo vesternai.
Pamenate, „Roy Rogers“, „Cisco Kid“, „Wild Bill Hickok“.
Eime, sukurkime mano vesterną.
Sveiki.
Labas.
Kaip jūs?
- Gerai. Judžinas. - Puiku. Aš - Bruk.
- Bruk, malonu susipažinti. - Malonu. Susipažinsite su žirgais?
Skamba kaip keistas žaidimų šou.
- Kas čia? - Seidė.
Labas, Seide.
- Čia mano žirgas? - Čia bus jūsų žirgas.
Gerai. Ji jaučia, kad atėjo naujokas.
Ne, ji labai miela.
Paskutinį sykį balne sėdėjau prieš
gal 50 metų.
- Jodinėjom su draugu. - Taip.
Abu žirgai susidūrė šonais.
- Ir mane išmetė iš balno... - O, ne.
...bet laimei, nukritom minkštai,
- ir, žinot... - Neskaudėjo.
Atsikėlęs pamaniau: „Gal jie vis tik per dideli, kad jais jotume.“
Atrodote lyg būtumėte pasirengęs žaisti polo.
Mažumėlę polo...
- Taip. - ...tada - kriketas.
Gerai?
- Puiku. - Taip.
Štai kodėl kaubojų nebūna su akiniais. Nekoks vaizdas.
Kaip jaučiatės?
Jaučiuosi išsižergęs.
- Gerai. Vadelės laisvai, reiškia pirmyn. - Aišku.
- Tada atsilošiate. - Šaunuolė.
Taip, o tada priglaudžiate kulnus, kai sustojate.
Gerai. Pasirengę?
Kumelė gal ir pasirengusi. Aš - ne.
Gerai. Ateik čia, Seide.
O, Seide.
- Seide! - Gerai, mieloji.
Įtempkite vadeles.
Tiesiog vadeles laikykite tvirčiau,
ir ji taip nedarys.
Ne. Nagi, mieloji.
- Nagi. Štai taip. - Puiku.
Visiškai kontroliuoju. Taip vadinasi šis žaidimas.
Reikia parodyti, kas čia bosas, tiesa?
Man pasakė, kad čia yra apie 11 km ilgio jodinėjimo takų.
Man jie - per ilgi 10 km.
Nežinia, ar būčiau kada dar jojęs raitas,
bet aš stengiuosi iš visų jėgų daryti tai, ko paprastai nedaryčiau.
Ar jaučiatės kaubojumi?
Aš jaučiuosi pačiu blogiausiu kaubojumi.
Šis kaubojus niekada neturės savo filmo.
Man trūksta tik kramtomo tabako ir ginklo.
Mes nešiojamės ginklus barškuolėms ir kojotams šaudyti.
Ar esate kada sutikusi barškuolę jojant taku?
Taip.
Viskas. Širdis jau daužosi.
Seidė kažkodėl nusprendė pasigailėti manęs,
tad aš grįžau į viešbutį.
Lova mane šaukia,
bet šįvakar turiu dar pamatyti nuostabų reginį.
Asmeninė žvaigždžių stebėjimo sesija su gidu navahu Mailu.
- Sveiki, Judžinai. - Sveiki.
Malonu susipažinti.
Smagu, kad atvykote.
Mano darbas - atsisėsti ir pakelt akis į dangų.
Neabejoju, kad tai man turėtų pavykti.
Ar danguje jums yra kas svarbaus?
Toks įspūdis, kad esi nesvarbus
- tokiame milžiniškame sumanyme. - Taip.
Mes tai patyrinėsime,
remiantis tradiciniais mūsų pasakojimais.
Gerai.
Aš čia paruošiau medžio drožlių.
Gal galite jas paimt, aš paimsiu tas malkas ir...
- Gerai. - ...sušilsime.
Kada paskutinį kartą kūrėte laužą?
Niekada.
Gerai. Dabar būsite kūręs.
Žinote, kur Šiaurinė žvaigždė?
Gal ir turėčiau žinoti.
Manau, ji - ten...
- Taip. - ...kažkur.
Ji - štai ten.
- Ten ir norėjau rodyti. - Taip.
Pagal mūsų sukūrimo istoriją,
ši žvaigždė buvo viena pirmųjų,
kuri turėjo būti ryškiausia.
Sakoma, jog kad ir kur keliautų mūsų tauta,
ši žvaigždė jiems visada
primins mūsų mokymą.
Ar tame, ką ten matome, yra pamoka?
Mano senelis yra itin išmintingas.
Kai buvau mažas, jis mane mokė,
jog mes padaryti iš tos pačios medžiagos kaip ir žvaigždės.
Jis sakė: „Prisimink, kad žvaigždės - kaip žmonės,
nes jei sujungtum vieną žvaigždę su kita,
susijungtų daugybė kartų.“
Senelis sakydavo, kad mes visi - svarbūs,
kaip ir kiekviena žvaigždė danguje.
Itin praturtina, Mailai.
Sakiau, kad žvelgdamas į žvaigždes jaučiuosi nereikšmingas.
Manau, tu man nori pasakyti, kad žvelgdamas
į tą beribį naktinį dangų, turėčiau jaustis reikšmingu.
Neturėčiau jaustis pasimetusiu.
Taip, tik ne pasimetusiu, nes danguje
yra tai, kas primins jums, jog toks nesate.
Ar nenorėtumėte su manimi pakeliauti?
Nes klausydamasis jūsų, jaučiuosi puikiai.
Puiku jausti, kad nesi tuščia vieta.
Tokia yra dykuma. Tai - dvasinė vieta.
Aš imu tai suprasti.
Ar jūs - dvasingas?
Giliai širdy, taip.
Bet aš dvasingumą pajutau
per šį kraštą, štai čia.
Manau, tai - pirmas mano žingsnis dvasingumo link.
- Taip. - Ačiū jums.
Ši vieta paveikė mane taip, kaip jokia kita.
Aš suprantu jos dvasinį aspektą.
Aš suprantu. Aš jaučiu tai. Galiu kone paliesti.
Juk jauti kažką.
Ir Mailas labai aiškiai tai apibūdino
iš navahų tautos požiūrio kampo.
Išaušo paskutinė mano viešnagės diena. Aš daug ką sužinojau.
Maniau, kad dykumoje būna karšta,
o iš tiesų ne.
Vakar buvo vėsoka, tiesa? Šalta buvo.
Viešnagė čia buvo lyg saldus glaistas ant sauso, smėlėto pyrago.
Tačiau prieš grįžtant namo,
gavau kvietimą apsilankyti ūkyje,
Navahų rezervate, kur užaugo Mailas.
Dvasine prasme mūsų riba būtų Kolorado upė.
Vadinasi, visa ši pusė - navahų žemės.
Pasirašius 1868 metų sutartį,
federalinė vyriausybė pasakė, kad mūsų rezervatas bus čia.
Tai jame mes ir gyvename.
Mailas paaiškino, kad žodis „navaho“
yra ispaniška pueblų žodžio, reiškiančio „ūkininkai slėnyje“ adaptacija,
iki šiol aktuali.
Čia - mano tėvų ūkis. Už pustrečio kilometro nuo greitkelio.
Kokia buvo jūsų vaikystė čia?
Tai buvo visas pasaulis. Tavo...
pagrindiniai užsiėmimai ir pareigos sukosi aplink šeimą.
Mano vaikystė buvo ūkis ir senelis.
Šeimos ūkis tikrąja šio žodžio prasme?
Taip. Ten - mano tėvų namas. Ten, tas rudas.
Tada
dešinėje - mano sesers namas, persikinis.
Judžinai...
- Kiek čia ploto? - Keli tūkstančiai akrų.
- Taip, keli... - Keli tūkstančiai akrų?
Štai ką vadinu plėtimųsi.
Pažiūrėsime, kas naujo avių pasauly.
- Išsipurvinsite batus. - Laikote avis?
Taip. Žiūrėkite, ten. Matote?
Eime, suginsime jas atgal.
Turim vieną gana pašėlusį aviną. Vardu Vilburas.
Jis nėra geriausias mano draugas. Tikiuosi, nesubadys mūsų.
Jei jis nėra jūsų draugas,
- tai ką jis pagalvos apie mane? - Nežinau.
Jau skamba įdomiai.
Mes tiesiog suginsime jas į jų aptvarą.
- Jis ten. Gerai. - Taip.
Paprasta.
Kartais - paprasta, kartais - nelabai.
- Nemanau... - Viena jau pabėgo.
Ne ten, vaikai.
Jei avys nebūtų tokios patrakusios, būčiau parodęs, ką moku.
Kaip ten sakoma? Ganyti? Ganyti avis?
Jos bėga ratu.
Aš - kaubojus.
Žinote, mano pavardė galėtų tokia būti.
Kaubojus.
Kaip sako mano žmona Debė,
košerinis kaubojus grįžo.
Ši veikla parodo mano stipriąsias puses.
Džiaugiuosi gavęs galimybę parodyti kai kuriuos įgūdžius,
kurių daugelis nepamato.
Mailai, taip greit negaliu. Aš vyresnis.
Mes jų nepagausim.
- Toli išsibėgiojo. - Taip.
- Kodėl? - Pamatė mus abu
ir pagalvojo: „Mums šakės“.
Avys išsilakstė vos mane pamačiusios.
Gal joms nepatiko koks mano filmas?
- Jos bėga. Taip. - Vis dar bėga.
Ar jos pačios sugrįš?
Jos žino, kad reikia grįžt čia,
nes čia būna pumų, lapių, kojotų. Taigi...
Čia yra pumų?
Jos gyvena ten, tose uolose.
Uolose, čia pat.
- Taip. Taigi... - Ką reiškia „ten toliau“?
Mes laikom kiaulę. Norite pamatyti Lulu?
Mielai pavėpsočiau į kiaulę.
- Vajė. Kokia didelė. - Taip, storulė.
Lulu.
Jei prieitum jos paliest, ji žvygauja. Juokingai taip.
Aš irgi pažvygaučiau, jei mane kai kur pabaksnotum.
Avys grįžo.
Pagaliau suprato, kas aš.
Ei, labas. Štai taip.
Tegu jums tai būna pamoka.
Be leidimo lakstyti kur papuola negalima.
Taip.
Čia jų pašaras. Norite papilti joms?
Vaikai, metas valgyt.
Valgyt... Ne.
Vilburas iš tiesų gana įžūlus.
- Žinai, ką? - Neškite šen.
Išlepinti gyvuliai.
- Joms tai - kaip ledai. - Ne, vaikai.
Jums atrodo, kad avytės - švelnūs, miel padarėliai...
Ne, jos kaip buliai.
Gerai, žinai, ką?
Reikia pamokyti juos mandagumo.
- Gerai. - Ne, nieko neliko.
Ar svarbu šiais laikais saugoti tradicijas?
Tai gyvybiškai būtina.
Man patinka, kad mano šaknys - giliai šiose žemėse.
Mums gimus, virkštelės dalis,
žinot, užkasama,
kad mes kuo greičiau susijungtume su Motina Žeme.
Ir kai to trūksta,
matau, kodėl žmonės jaučiasi mažumėlę pasimetę.
Navahų tautoj pagrindinės yra moterys.
Jos valdo žemę, gyvulius.
Smagu tai, jog šiuo atveju tvarka - garantuojama.
Judžinai, čia mano mama Šima.
Šima, sveiki.
- Mano jaunesnioji sesuo Patricija. - Sveiki.
- O čia Dezirė. - Sveiki.
- Malonu susipažinti. Judžinas. - Ir man malonu.
- Taip. - Loren, mano žmona.
Smagu susipažinti, Loren.
- Taip. - Taip.
Mačiau ir vaikų kažkur...
Jie - visur.
Mūsų šeimos medį sudaro beveik 200.
200?
- Taip. - Kai susirenka visa giminė,
- daug žmonių. - Taip.
- Nemažai. - Reikia...
Būna ilgas švediškas stalas.
Taip.
Savo žinias perduodame savo vaikams,
kad jie toliau mokytųsi ir dalintųsi žiniomis.
Tai labai svarbu.
Svarbu išlaikyti mūsų kalbą, mūsų paveldą,
ypač mūsų ceremonijas, kad gyvuotų.
- Gyvuotų. - Taip.
Ir parodyt mūsų kitai kartai, kas mes esame,
nes mūsų seneliai išlaikė mūsų tradicijas mums,
bet daugelis senolių jau mirė.
Buvo sunku, nes mes esam tauta, suprantat,
tiesiog
kuriai teko atstatinėti savo kultūrą,
buvo sunku.
Mano sūnėnas Ouvenas, puikus jaunuolis
ir jam patinka šokti.
Tie lankai turi paskatinti jūsų vaizduotę.
Jis naudoja judesius,
primenančius vienus ar kitus gyvūnus.
Puiki buvo popietė.
Mailas - nuostabus jaunas vyras, ir jo šeima - nuostabi.
Mačiau, kaip Mailas žiūri į šokantį Ouveną
su ašaromis akyse.
Didžiuojuosi Ouvenu,
kad jis tęsia tradicijas. Taip.
Matau tai tavo akyse, Mailai.
Taip.
Ouvenai, nuostabu.
Šaunuolis.
Puiku, Ouvenai.
Taip.
- Taip! - Taip!
Aš tikrai mažai žinojau apie navahų kultūrą.
Ši kelionė man atvėrė akis.
- Mes labai džiaugiamės, kad atvykot. - Tai bent.
- Taip. - Pagal mūsų promotės mokymą,
dovanojame jums šį vėrinį.
Prašom.
Mūsų kultūros ir kalbos dalelė visada liks su jumis.
- Ačiū. - Nuostabu.
Tai ypatinga dovana.
Dykuma iš tiesų yra daugybė nieko,
tačiau tame nieke tiek visko daug.
Tai ir istorija, ir geologija, ir tauta,
gyvenanti šiame krašte 15 000 metų.
Man buvo garbė apsilankyti šiame krašte ir susitikti su jais.
Jei būčiau atvykęs vienas,
man tikriausiai būtų patikę viešėti „Amangiri“.
Beveik visą laiką būčiau praleidęs ten.
Bet už viešbučio atsiveria kitas pasaulis,
ir aš labai džiaugiuosi, kad atradau jį ir patyrinėjau.
O mano nauji draugai navahai,
manau, buvo iš tiesų
ryškiausias ir šauniausias mano atradimas šioje kelionėje.
Išvertė Egidija Namavičė