Dižens filozofs reiz teicis: "Pasaule ir grāmata,
un tie, kuri neceļo, izlasa tikai vienu lappusi."
Nu, man jāsaka,
esmu izlasījis dažas lapas, bet mani šī grāmata nesajūsmina.
Es nealkstu ceļot vairāku iemeslu dēļ.
Kad ir pārāk auksts,
es nejūtos ērti.
Peldēt ledainā ūdenī kailam?
- Jā. - Nu, satriecošs uzaicinājums.
Kad ir pārāk karsts - uzminiet nu! Es nejūtos ērti.
Es nevaru tik ātri paskriet.
- Bet man ir 75 gadi. - Palīdzēt?
Nē, tikšu galā.
Un varbūt laiks paplašināt manu horizontu.
Ak dievs.
Pirmo reizi iebāzu roku ziloņa dupsī.
No pozitīvās puses -
es palieku vienreizīgās viesnīcās.
Ak vai. Iespaidīgi.
Āķis tāds, ka esmu piekritis izpētīt arī to, kas atrodas laukā.
- Skatieties zem kājām. - Nudien.
- Skaists kalns. - Tas ir vulkāns.
Tas ir vulkāns?
Pasaulē, no kuras visu mūžu esmu izvairījies.
Seidij.
Ak dievs.
Būtu lieliski kaut vai izdzīvot.
Pēdējā reize, kad ar kādu somu izdzeru piecas vodkas glāzītes.
Šī ainava ir svešādāka nekā jebkas, ko esmu kādreiz redzējis.
JŪTA
Te vienkārši ir daudz nekā.
Tik daudz nekā.
Un es.
Es tuksnesī esmu pirmo reizi
un varu godīgi teikt: tas man nešķiet pārāk pievilcīgs.
Nu labi, tas, ka vispār nav mitruma, ir labi maniem matiem - un tas ir pluss.
Bet nedomāju, ka gribu pavadīt daudz laika...
te, ja jāsaka godīgi.
Un es no pieredzes zinu:
tas vien, ka ir slikti, nenozīmē, ka nevar kļūt vēl sliktāk.
Vai minēju, ka man ir bail no augstuma?
Levija kungs, labrīt. Mani sauc Tonijs. Šodien būšu jūsu pilots.
LIELAIS KANJONS
- Tonij. Jūdžīns. - Priecājos.
Būs ļoti skaists, gleznains lidojums. Gribu, lai skatāties un izbaudāt.
Neskatos lejā no tilta. Redzēsim, kā ies.
Es prātoju: "Nebūs labi." Bet esmu pārliecināts, ka tas ir droši.
Tas ir personīgais peldriņķis.
Tas jāapliek ap vidukli, šādi jāsasprādzē,
- jāpievelk ar šo pusi uz āru. Labi? - Jā.
Vai esat kādreiz licis tādu peldriņķi?
Nē, nekad nav vajadzējis. Neesmu gājis tik tuvu nāvei.
- Jā. - Bet labi zināt, ka...
- ka tas te ir. - Labi.
Kāpsim iekšā un dosimies ceļā.
- Labi. - Šeit.
Jūta ir ASV 45. štats.
Bet domāju, varat nojaust, kā es jūtos Jūtas štatā.
Lai sākas kliegšana!
Mani pārņēmušas pilnīgas šausmas.
Labi. Lidojam.
Ak dievs.
- Nedaudz krata. - Kā jums tur ir?
Ziniet, nav slikti. Pēc brīža atvēršu acis.
- Neļaujiet bailēm paralizēt. - Labi.
Vēl neesmu redzējis neko, ja jāsaka godīgi. Tagad skatos laukā.
Tonij, izskatās, ka mēs lidojam iekšā tajā klints sienā.
Pāršausimies virs tās.
Jā, krietnu gabalu virs tās.
Ak dievs.
Labajā pusē varat redzēt brīnišķīgo Zirga pakava līkumu.
Nedaudz sagāzīšu jūs pa labi,
lai varat pilnībā izbaudīt.
Mī un žē.
Līdz zemei ir tālu, Tonij.
Nākamā pietura - skaistais Torņa paliksnis,
kas paceļas virs ainavas kādus 300 metrus.
- Nosēdīsieties tur? - Jā, kungs.
Gribu jums parādīt skatus ap šo vietu.
Jā, esmu redzējis skatus. Esmu ļoti pateicīgs.
Neesmu drošs, ka uz tiem jānolaižas.
Lidojam.
Tonij, negribu jums mācīt darīt jūsu darbu.
Neizskatās gana liels.
Ak dievs.
Labi, kungs. Laipni lūdzu Torņa paliksnī.
Man šķita: kad izkāpšu no helikoptera, nebūs tik biedējoši.
Es kļūdījos.
- Skatieties zem kājām. - Nudien.
- Lūdzu, miljons dolāru skats. - Oho.
Vai visa šī zeme, uz kuru skatāmies, ir aizsargājama teritorija?
Mēs atrodamies Navahu Nācijas rezervātā.
- Tad šī ir navahu zeme. - Ļoti svēta vieta navahiem.
Oho. Tā, skatoties uz šiem palikšņiem,
var nojaust, ka viss atradās šajā līmenī.
Tieši tā. Pirms apmēram 165 miljoniem gadu
vieta, kur mēs stāvam, te visur būtu zemes līmenis,
cik vien tālu var redzēt.
Tā, kas tālāk?
Nu, Tonijs domā, ka mums jālaižas zemē no klints malas.
Paskatīsimies, kā izdosies.
Labi. Esat gatavs?
Labi. Lidojam.
Ak vai!
Mī un žē!
Nebiju piedzīvojis, ka teju gāztos no klints.
Labi, Jūdžīn. Aiz klints ieraudzīsiet savu viesnīcu.
Galvenā ēka ir mums priekšā.
Tā ir tur?
Knapi to var redzēt.
Un te nu tā ir.
Amangiri. Manas mājas uz dažām nākamajām dienām.
Kas tik man jāpārcieš.
- Labi, laipni lūdzu. - Jauka nosēšanās.
" Amangiri" nozīmējot "mierīgais kalns".
Vairāk nekā 3000 $ par nakti, tā ir visai dārga vietiņa.
Oho. Šī vieta ir skaista.
Labdien. Laipni lūdzu Amangiri.
- Paldies. Sveiki. - Korija. Priecājos.
Jūdžīns. Priecājos iepazīties.
Korija man parādīs manus apartamentus.
Ak vai.
Un palīdzēs dabūt augšā manu žokli.
Patiešām aizraujas elpa.
Lūdzu.
Jauki.
Girijaala apartamenti,
kas sanskritā nozīmē "kalnainā kore".
Man patīk iekārtojums. Paskatieties.
Pat lietussargi un cepures, un miets saplūst ar apkārtni.
Sajūta, ka viņi paņēmuši krāsu paleti no manas garderobes
un izveidojuši no tās veselu pasauli.
Te jūsu privātais pagalmiņš.
Man patīk, kā šī viesnīca iederas ainavā.
Nu, zeme mums te ir ļoti svarīga.
Mēs novērtējam Amerikas pamatiedzīvotāju kultūras vērtības.
Es pati piederu navahiem.
Tas man šajā kūrortā ļoti patīk.
Nu, par to es gribētu uzzināt nedaudz vairāk, kamēr esmu te.
- Protams. - Noteikti.
Šis kūrorts ir uzbūvēts uz federālās zemes,
bet atrodas uz Navahu Nācijas rezervāta robežas,
kas ir lielākais Amerikas pamatiedzīvotāju rezervāts ASV.
Tas lieliski iederas apkārtnē,
man gan šī sajūta nav pazīstama.
Paskatieties uz šo vietu.
Iespaidīgi.
Nespēju iedomāties, kas bija vajadzīgs, lai uzbūvētu tuksnesī šo oāzi.
Par laimi, man nav tas jādara.
Es to atstāšu Mārvana rokās, kurš ir viens no viesnīcas arhitektiem.
Tātad šis ir pirmais varenais skats, ko ierauga pēc ienākšanas viesnīcā?
Tieši tā. Kaut kādā ziņā mēs gribējām atņem cilvēkam skatu,
jo tad, kad tuvojas ar mašīnu viesnīcai,
viņš ir iespiests starp betona sētu un klinti
un nevar īsti saprast, kur brauc.
Un tad cilvēks uzkāpj pa šīm kāpnēm, un pēc tam, kad tas bija liegts, - bum!
Mēs gribējām sniegt kaut ko patiešām,
- patiešām dramatisku. - Nudien majestātiski.
Kā jūs izdomājāt kaut ko tādu?
Es pats esmu daudz ceļojis.
Vai tā būtu Maroka vai pat Japāna,
kad daudz aplūko vietējo arhitektūru,
tā ir visai vienkārša un parasta, bet manās acīs ļoti eleganta.
Tāpēc tas vienkāršības aspekts var būt ļoti krāšņs.
Vai jūs domājat, ka sabiedrība alkst pēc vienkāršāka dzīvesveida?
Jā.
Domāju, šai viesnīcai ir tādi panākumi arī tāpēc,
ka tā aizved cilvēkus atpakaļ vienkāršībā.
Mārvans viesnīcu projektējis ar diviem spārniem,
lai visi 34 apartamenti varētu izbaudīt īsto šova zvaigzni.
Doma bija: radīt tādu kā kinematogrāfisku logu,
- lai sajustu šīs vietas dramatismu. - Nu ja.
Un, ziniet, protams, sava loma ir ASV Rietumu vēsturei,
ko esam mēģinājuši iedzīvināt.
- No vesterniem, ko radījis Džons Fords... - Jā.
...Serdžo Leone - ar Panavision platekrānu.
Te tas ir.
Šis, manuprāt, iemieso Džonu Fordu.
Visa viesnīca it kā elpo pilnīgi vienā ritmā ar tuksnesi,
tieši tāpat kā es - nu it nemaz.
Tas ir satriecoši,
kā tas baseins apvijas apkārt tai skaistajai klintij.
Mums tas bija veids, kā izveidot ainavas abstrakciju.
- Jā. - Ūdens, klints, debesis.
Mēs nevaram pārspēt tās klintis,
bet varam ļaut cilvēkiem tās novērtēt dažādos veidos.
Tas ir tiešām ģeniāli,
kā jūs esat izmantojuši katru iedomājamo tekstūru,
kas redzama apkārtējā ainavā.
Šis ir tāds kā caurums spārnā, kur rodas nišas kanjons,
un tas sniedz jauku ārskatu.
Un kas ir nišas kanjoni?
Šauras erodējušas strēles klintīs
ar izliekumiem uz dažādām pusēm, un tās izveidojis vējš un ūdens.
Un gaisma šādā vietā ieplūst pilnīgi burvīga.
- Oho. Gribētu to redzēt. - Noteikti jāredz.
Satikt vīru, kurš šo vietu projektējis,
ļaut, ka viņš mani izvadā
un izskaidro, ar ko viss sācies, -
tieši tādas lietas es dievinu.
Man patika. Nez vai viņam arī.
Varbūt viņš ir labāks aktieris par mani.
Nezināju, ka būs tik auksts.
Tuksnesis naktī - auksts, bet skaists.
Ģeogrāfijas ziņā, ja apskata šo vietu,
var ļoti spēcīgi sajust vēsturi.
Tā ir kā skatīšanās uz planētas radīšanu -
neesmu to piedzīvojis nekur citur.
Amerikas pamatiedzīvotāji ir šīs valsts vēsture.
Tāpēc, manuprāt, es gribu uzzināt vairāk par saikni ar viņu kultūru.
Es gulēju ļoti labi.
Augstākais novērtējums viesnīcai.
Bet tagad manas uzturēšanās svarīgākā daļa.
Brokastis.
Ja ir runa par ēdienu, esmu ar rokām un kājām par.
Mana darba mīļākā daļa.
- Erik. - Sveiki. Labrīt.
- Priecājos. - Es arī priecājos.
Vai daudz gatavojat ēst?
Es grilēju.
Es neteiktu, ka es esmu pavārs, jo tas prasa pārāk daudz visa kā.
Tāpēc es tikai uzlieku gaļu uz grila, un tad man tīri labi padodas.
- Šorīt cepsim pankūku. Mūsu pamatēdiens... - Pankūkas?
- Pankūkas. - Labi.
Varētu domāt, ka tādā vietā kā Amangiri, ziniet, būs
tāda smalka un švītīga ēdienkarte.
Ja restorāns ir pārāk smalks,
dažreiz ir grūti atrast kaut ko, ko gribētos ēst.
Tieši tā. Daudziem viesiem patīk šī māju sajūta.
Jā.
Tagad aiziešu te un paņemšu karsto pannu.
Labi. Lūdzu.
Paņemšu dzidrināto sviestu.
Un tad vienkārši iešausim krāsnī. Tādējādi tā...
Tā čurkst dzidrinātā sviestā malkas krāsnī.
Ak dievs. Tas izklausās neticami.
Lai vienkāršā ēst gatavošana jūs neapmuļķo.
Šo vietu izvēlas visīstākās slavenības.
Nelaime tāda: es zinu, ka Erikam ir stingri aizliegts atklāt, kas viņi ir.
Gandrīz gatava.
Šis ir jautrākais.
Pamēģināšu viltīgi uzsākt sarunu.
Ja es teiktu: "Vai Džordžs Klūnijs ir nogaršojis jūsu pankūkas?"
- Jūs teiktu... - Nedrīkstu nedz apstiprināt, nedz noliegt.
Nedz apstiprināt, nedz noliegt.
Vai esat gatavojis pankūku Bredam Pitam?
Uzskatīšu to par "jā".
Ja es pateiktu tikai iniciāļus
un jūs tikai pamātu, vai tas būtu...
Es varu teikt: te bijis Jūdžīns Levijs.
Cik mīļi!
- Nedaudz pārliet ar kļavu sīrupu? - Jā, lūdzu.
Esmu no Kanādas, varbūt neminēju.
- Oho. - Lai garšo!
Oho, cik garda.
Satriecoši. Paldies.
- Brīnišķīgākā pankūka... - Liels paldies.
...kādu esmu ēdis.
Un ko teica Džordžs Klūnijs, kad viņš ēda pankūku?
Es atbraucu šurp gūt dzīvi mainošu pieredzi,
un šīs pankūkas noteikti tādas bija.
Pajautājiet kardiologam.
Bet acīmredzot man jāatvadās no Erika un jādodas laukā.
Es ģērbjos visai silti,
jo domāju, ka šajā gadalaikā gaiss te kļūst visai vēss.
LIELAIS KANJONS LASVEGASA
Vietējais gids Reimonds ved mani apskatīt dabas fenomenu,
kas daļēji iedvesmoja viesnīcas dizainu.
Priecājos šorīt būt kopā ar jums, kad mēs dodamies uz nišu kanjoniem.
Ļoti gribu tos redzēt. Vai jūs pats dzīvojat šajā reģionā?
Dzimis un audzis. Tāpēc, ziniet,
manas saknes ir dziļi šajā zemē.
Teikšu godīgi.
Kad domāju par nišveida spraugām tuksnesī, man nāk prātā Lasvegasa.
Bet Jūtas dienvidos ir vairāk šo nišu kanjonu
nekā jebkur citur pasaulē.
Oho. Tas ir kaut kas neticams.
Paskatieties tik!
Ģeoloģiski šī klints ir kādus 190 miljonus gadu sena.
Ilgā laika posmā laikapstākļi ir pārveidojuši šo ainavu,
kas ir man visapkārt.
Tas notiek, kad daba rada pati savu katedrāli.
Ir pūtis ļoti daudz vēju, kuri visu šādi nogludinājuši,
kā te varam redzēt.
Cik nozīmīgi šie kanjoni ir navahu ļaudīm?
Manā kultūrā par tiem ir ļoti daudz dažādu stāstu.
Viņi saka, ka šos kanjonus ir izveidojušas un izkalušas
visu cilvēku likstas, ar kurām viņi šajā dzīvē saskārušies.
Tāpēc, kad dzīvē ir brīži, kad jātiek galā ar likstām,
kad cilvēks dziļi ieelpo...
Vējš.
Tas aiznes visu slikto, likstas,
tas aizpūš to šajos nišu kanjonos.
- Pārvēršot slikto... - Skaistumā.
- Domas - skaistumā. - Jā, tieši tā.
Skatoties uz šo vietu,
- domāju, tās lūgšanas ir uzklausītas. - Jā.
Jā, noteikti.
No Reimonda es uzzināju to, ka...
šajā vietā ir vairāk, nekā redzams ar aci.
Šajā vietā ir vairāk nekā tikai vēsture un ģeoloģija.
- Labi? Jauki. - Jā.
Man ir 75 gadi, Reimond,
un es nespēju noticēt, ka man vajadzēja tik ilgu laiku,
lai nonāktu šajā valsts vietā, un man ir gandrīz vai kauns to atzīt.
Tuksneša vējš ne tikai aiznes prom sliktās domas.
Tas ir gana stiprs, lai aizpūstu prom arī negribīgās domas
tādam ieraduma vergam kā es,
jo es esmu - neesmu pieradis lietot šādu frāzi -
rezervējis pēcpusdienas aktivitātes dabā.
Došos jāt ar zirgu.
Zinu, ko jūs domājat. Vai man tiešām patīk zirgi?
Man nekad nav patikuši zirgi.
Es nekad nezinu, kad zirgs ir priecīgs.
Saprotat, ko domāju?
Var zināt, kad suns priecājas tevi redzēt. Bet es nezinu, vai zirgs tiešām ir...
Vai viņš luncina asti, kad priecājas kādu redzēt?
Bet es augu laikā, kad gandrīz katra filma televīzijā
labākajā laikā bija vesterns.
Ziniet, Rojs Rodžers, The Cisco Kid, Mežonīgais Bills Hikoks.
Dodamies uzņemt manu vesternu.
Sveiki.
Labdieniņ.
Kā jums klājas?
- Labi. Jūdžīns. - Labi. Bruka.
- Bruka, kā klājas? - Labi. Gribat satikt zirgus?
Izklausās pēc dīvainas TV spēles.
- Kā sauc to? - Tā ir Seidija.
Sveika, Seidij.
- Tas ir mans zirgs? - Jūsu zirgs.
Labi. Viņa var sajust, zin: "Atnācis jauniņais."
Nē, viņa ir ļoti jauka.
Pēdējo reizi es sēdēju zirgam mugurā pirms kādiem
50 gadiem,
- kad devos jāt kopā ar draudzeni. - Labi.
Abi zirgi saskrējās ar sāniem.
- Mani nometa zemē. - Ak nē.
- Bet, par laimi, piezemējāmies krūmos un... - Nesavainojāties.
Un es piecēlos un nodomāju: "Nu, varbūt viņi ir par lielu, lai jātu."
Šķietat gatavs spēlēt polo.
Nedaudz polo...
- Jā. - ...un tad prom uz kriketu.
Kā ir?
- Labi? - Jā.
Tāpēc kovbojiem nekad nav briļļu. Slikti izskatās.
Kāda sajūta?
Nu, kā uz sētas uztupies.
- Labi. Pavadu atlaišana liks iet, labi? - Labi.
- Jā, un tad atliecieties. - Malacīte.
Jā, un, kad apstājaties, iecērtiet papēžus.
Labi. Esam gatavi?
Varbūt zirgs ir gatavs. Es ne.
Nu labi. Nāc šurp, Seidij.
Prr. Seidij.
- Prr. Seidij! - Labi, mīļā.
Pievelciet pavadas.
Labi, nostiepiet vairāk pavadas,
- tad viņa tā nedarīs. - Jā.
Nē, nē, nē. Beidz, mīļā.
- Beidz. Labi. - Nu re.
Jā, pilnīga kontrole. Tā ir panākumu atslēga.
Lai viņi zina, kurš ir boss, vai ne?
Prr.
Tā, te esot 11 kilometri ar zirgu takām,
kas man būtu 10,5 kilometrus par daudz.
Es nezinu, vai es būtu kāpis atpakaļ zirgā,
bet cenšos, cik spēka, darīt to, ko parasti es nedarītu.
Vai jūtaties kā kovbojs?
Es jūtos kā vissliktākais kovbojs.
Tāds kovbojs, par kuru nekad netiks uzņemta filma.
Man trūkst tikai zelējamās tabakas un mana stroķa.
Ņemam līdzi ieročus, lai var nošaut klaburčūskas un koijotus.
Esat jājot uzdūrusies klaburčūskai?
Jā.
Viss. Sirds dauzās.
Kaut kāda iemesla dēļ Seidija nolēma pasaudzēt manu dzīvību,
un es tiku atpakaļ viesnīcā.
Mani aicina gulta,
bet šonakt man ir biļetes pirmajā rindā iespaidīgā izrādē.
Privāta zvaigžņu vērošana kopā ar navahu gidu Mailo.
- Sveicināti, Jūdžīn. - Kā klājas?
Man klājas lieliski.
- Jauki, ka esat te. - Oho.
Mans darbs - sēdēt un skatīties uz augšu,
un esmu visai pārliecināts, ka to labi pieprotu.
Vai kaut kas augšā jums ir svarīgs?
Rodas sajūta, ka esi relatīvi nenozīmīgs
- milzīgajā kopainā. - Jā.
Nu, mēs to nedaudz papētīsim,
pamatojoties uz mūsu tradicionālajiem stāstiem.
Nu labi.
Es te pirmīt saskaldīju iekurus.
Paņemiet tos, es paņemšu lielākās pagales un...
- Protams. - ...mēs sasildīsimies.
Kad pēdējo reizi kurinājāt ugunskuru?
- Nekad. - Labi. Nu, mēs uz to ejam.
Vai zināt, kur ir Polārzvaigzne?
Man būtu jāzina, kur tā ir.
Domāju, tā ir tajā...
- Jā. - ...apgabalā.
Vispār tā ir tur.
- Tā arī es domāju. - Jā.
- Un mūsu radīšanas stāstā... - Jā.
...tā bija viena no pirmajām zvaigznēm, kas tika ielikta, lai būtu spožākā.
Tiek teikts: lai kurp dotos mūsu tauta,
vienmēr varēs naktī paskatīties debesīs un atcerēties mums dotās mācības.
Vai tas, ko mēs tur redzam, sniedz kādu mācību?
Mans vectēvs ir ļoti gudrs vīrs.
Un viņš man bērnībā iemācīja,
ka mēs sastāvam no tā paša materiāla kā tās zvaigznes.
Viņš teica: "Atceries, visas zvaigznes ir kā cilvēki uz Zemes,
jo, savienojot vienu zvaigzni ar citu,
tiek savienotas daudzas paaudzes."
Vectēvs vienmēr teica, ka mēs visi esam nozīmīgi,
tāpat kā ikkatra zvaigzne debesīs.
Oho. Dziļa doma, Mailo.
Es teicu, ka, skatoties zvaigznēs, es jūtos nenozīmīgs.
Un domāju, ka jūs man sakāt: kad es skatos
plašajās nakts debesīs, man būtu jājūtas nozīmīgam.
Nebūtu jājūtas pazudušam.
Jā, nebūtu jājūtas pazudušam, jo, kad skatāties debesīs,
tur ir lietas, kas var jums atgādināt, ka jūs tāds neesat.
Vai jūs gribētu ceļot kopā ar mani?
Jo es jūtos pilnīgi satriecoši, jūsos klausoties.
Tā ir lieliska sajūta - justies nozīmīgam.
Un tuksnesis to var sniegt. Tā ir garīga vieta.
Es to jūtu.
Vai jūs esat garīgs cilvēks?
Sirds dziļumos esmu.
Bet domāju, ka vistuvāk esmu nonācis
šai garīguma saskarsmei ar zemi tieši šeit.
Tāpēc domāju, ka man tas ir labs pirmais solis.
- Jā. - Paldies, kungs.
Šī vieta atstājusi uz mani tādu iespaidu kā neviena cita.
Es saprotu tās garīgo aspektu.
Es to saprotu. Varu sajust. Gandrīz vai varu to sataustīt.
Cilvēks var kaut ko just.
Un Mailo to ļoti skaidri izklāstīja
no navahu tautas perspektīvas.
Ir mana pēdējā diena te, un esmu daudz uzzinājis.
Galvenokārt to, ka tuksnesis, kas šķiet karsta vieta,
nav nemaz tik karsts.
Vakar bija drēgna nakts, ne? Bija auksts. Jā.
Atgriešanās šajā vietā bija kā odziņa uz sausas, smilšainas kūkas.
Bet, pirms es dodos mājās,
esmu saņēmis īpašu ielūgumu apmeklēt fermu,
kur Mailo uzauga navahu rezervātā.
Garīgi mūsu robeža būtu Kolorādo upe.
Tā viss, kas atrodas upes šajā pusē, ir navahu zeme.
Un tā, kad mēs 1868. gadā parakstījām līgumu,
tad federālā valdība būtībā pateica: "Te ir jūsu rezervāts."
Un tāpēc mēs tagad tur dzīvojam.
Mailo skaidro, ka vārds " navajo"
ir pārņemts spāņu valodā no pueblu vārda, kas nozīmē "ielejas fermeri"
un vēl tagad ir uz daudziem attiecināms.
Te ir manu vecāku mājas. Tās atrodas trīs kilometrus no šosejas.
Kā jums bija šeit augt?
Te bija viss. Tavs...
Galvenie pienākumi centrējās ap ģimeni,
un mana bērnība grozījās ap to un ap kopā būšanu ar vectēvu.
Tad šīs patiešām ir ģimenes lauku mājas, jā?
Jā. Tur ir manas mammas un tēta māja. Tā. Brūnā.
Un tad mana māsa dzīvo tur pa labi tajā persikkrāsas mājā.
- Nu, Jūdžīn... - Oho.
- Cik liela ir šī vieta? - Kāds tūkstotis hektāru.
- Jā, nu ir... - Kāds tūkstotis hektāru?
- Jāsaka, atvēzējušies. - Jā.
Aiziesim paskatīties, kas jauns pie aitām.
- Esat gatavs sasmērēt zābakus? - Jums ir aitas?
Jā. Re, tur ir aitas. Redzat tur?
Vispār iesim pa turieni, lai atdzītu viņas atpakaļ.
Mums ir viens visai trakulīgs auns. Viņu sauc Vilburs.
Viņš nav mans lielākais draugs. Tāpēc jācer, ka neuztrieksies mums.
Ja viņš nav jūsu draugs,
- ko viņš domās par mani? - Es nezinu.
Jau tagad izklausās aizraujoši.
Labi. Mēs viņas atdzīsim atpakaļ viņu mazajā aplokā.
- Tur tas ir. Labi. - Jā.
Nu, tas ir visai viegli.
Nu, dažreiz ir viegli. Dažreiz nav.
- Nedomāju... - Viena jau ņem pēdu.
Nepareizais virziens, mazās.
Ja aitas labāk uzvestos, es varētu jums parādīt, ko es protu.
Kā to sauc? Dzīšana? Aitu dzīšana aplokā? Aitu dzīšana.
Viņas drasē.
Mani pazīst kā ganu.
Ziniet, ganīšana man ir asinīs.
Esmu gans.
Kā teiktu mana sieva Deba:
atgriezies "košera kovbojs".
Tas tikai izceļ manu spēku šeit.
Man prieks, ka man ir iespēja parādīt dažas prasmes,
ko vairumam cilvēku nav iespējas redzēt.
Es nevaru tik ātri paskriet. Esmu vecāks.
Nemūžam nedabūsim viņas rokā.
- Ak vai, kā aizdiedza. - Jā.
- Kāpēc? - Pamanīja jūs un mani
un nodomāja: "Mēs tinamies."
Aitas aizbēga, kolīdz pamanīja mani.
Vai viņas redzējušas kādu filmu ar mani, kas viņām nepatika?
- Viņas mūk. Jā. - Joprojām skrien.
Vai viņas atgriezīsies pašas?
Nu, viņas zina, ka ir jāatgriežas,
jo mums te ir pumas, lapsas, koijoti. Tāpēc...
Te ir pumas?
Tās vairāk dzīvo uz klinšu pusi, ko redzat tālumā.
Uz to klinšu pusi?
- Jā. Tāpēc... - Nu kā bija domāts "tālumā"?
Mums ir cūka. Gribat redzēt Lulū?
Es apskatīšu cūku.
- Ak vai. Tā ir liela cūka. - Jā. Liela meitene.
Lulū.
Ja ieiesiet un papaijāsiet viņu, viņa kvieks. Viņa ir smieklīga.
Papaijājiet mani zināmās vietās, es arī kviekšu.
Aitas atgriezušās.
Vajadzēja brīdi, līdz viņām pielēca mana autoritāte.
Ei, te jūs esat. Labi.
Un lai tā jums ir mācība.
Nedrīkstat bēgt prom, ja jums to nav atļāvuši, skaidrs?
Jā.
Tā ir viņu barība. Gribat ieiet un iebērt?
Labi, mazās, laiks ēst.
Laiks... Nē.
Man Vilburs šķita nedaudz uzstājīgs.
- Labi, vai zināt? - Nesiet uz šo pusi.
Šie dzīvnieki ir izlaisti.
- Tas viņām kā saldējums. - Te... Nē, mazās.
Ziniet, par aitām domā kā par maigām, burvīgām būtnēm.
Nē, tās ir kā vērši.
Labi, vai zināt?
Mums jāiemāca tiem dzīvniekiem kaut kādas manieres.
- Labi. - Nē, te nekā nav.
Cik svarīgi mūsdienās ir uzturēt dzīvas tradīcijas?
To lietu saglabāšana ir būtiska.
Man patīk teikt, ka esmu dziļi iesakņojies zemē, zin?
Kad mēs piedzimstam, ziniet, zemē tiek ierakts gabaliņš nabassaites,
lai mēs uzreiz jau kopš dzimšanas tiktu savienoti ar Zemes Māti.
Un, ja kādam dzīvē tā trūkst,
saprotu, kāpēc viņš var justies nedaudz pazudis.
Navahi ir matriarhāla sabiedrība.
Sievietes pārvalda zemi, un viņām pieder mājlopi.
Un lielisks tajā ir tas, ka viss tiek paveikts pienācīgi.
Jūdžīn, tā ir mana mamma. Shimá.
Shimá, sveiki.
- Mana māsa Patriša. - Jā. Sveiki.
- Tā ir Dezerē. - Sveiki.
- Dezerē, priecājos. Jūdžīns. - Jā. Priecājos.
- Jā. - Lorena, mana sieva.
Priecājos iepazīties, Lorena.
- Jā. - Jā.
Es te redzēju dažus bērnus...
Viņi visi ir tur.
Mūsu ģimenes kokā ir gandrīz 200.
200?
- Jā. - Kad jums ir ģimenes kopā sanākšana,
- ir daudz cilvēku. - Jā.
Ir daži.
Garš bufetes galds.
Jā.
To, ko mēs iemācāmies, mēs noteikti nododam saviem bērniem,
lai viņi var nest tālāk tās mācības un zināšanas.
Tas ir vissvarīgākais -
uzturēt dzīvu mūsu kultūru, mūsu valodu, mūsu mantojumu,
īpaši mūsu ceremonijas.
- Uzturēt visu dzīvu. - Jā.
Un mācīt nākamajām paaudzēm, kas mēs esam,
jo mūsu vecvecāki glabā šīs tradīcijas
un daudzi no viņiem ir miruši.
Un tas ir bijis grūti, jo, ziniet, mēs esam tauta,
kas...
- dzīvo no savāktās kultūras... - Jā.
...un tas ir bijis grūti.
Mans māsasdēls Ouens ir fantastisks jauns puisis,
un viņam patīk dejot.
Dejā ar riņķiem ir jāizmanto iztēle.
Jūs pamanīsiet, ka viņš veic dažādas kustības,
viņš arī attēlo dažādus dzīvniekus.
Bija apbrīnojama pēcpusdiena.
Mailo ir vienreizīgs jauns vīrietis, un viņam ir brīnišķīga ģimene.
Jā, vērojot Ouenu un paskatoties uz Mailo,
un redzot viņa acis pildāmies asarām...
- Es lepojos ar Ouenu... - Jā.
...ka viņš to uztur dzīvu. Jā.
Redzu to jūsu acīs, Mailo.
Jā.
Ouen, brīnišķīgi.
- Brīnišķīgi! - Malacis.
- Oho! - Lieliski, Ouen.
Jā.
- Jā! - Jā!
Es pirms šī patiešām neko daudz nezināju par navahu kultūru,
un šis man pamatīgi atvēra acis.
Priecājamies, ka atbraucāt. Tāpēc...
- Jā. - Kā mācījusi mūsu vecmāmiņa,
mēs dāvinām jums šo kaklarotu.
Lūdzu.
Daļa mūsu kultūras un valodas vienmēr būs ar jums.
- Paldies. - Brīnišķīgi.
Tas tiešām ir kaut kas īpašs.
Tuksnesī ir ļoti daudz nekā,
bet šajā nekā ir tik daudz visa kā.
Tā ir vēsture, tā ir ģeoloģija, un tie ir cilvēki, kuri šajā zemē
dzīvojuši 15 000 gadus.
Tāpēc tas bija gods, ka varēju būt ar viņiem uz šīs zemes.
Ja es šurp būtu atbraucis viens,
man noteikti būtu paticis palikt Amangiri
un es lielāko daļu laika būtu pavadījis kūrortā.
Bet te aiz kūrorta sienām ir vesela pasaule,
un man prieks, ka man bija iespēja to redzēt un atklāt.
Un draugi, kurus ieguvu navahu tautā,
domāju, varētu būt lielākais...
gaišums un dižākais atklājums, ko es šeit guvu.
Tulkojusi Laura Hansone