Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Nos, elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Sadie!
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Aligha lehet ennél földönkívülibb hely a Földön.
Semmi más, csak a nagy semmi.
Rengeteg semmi.
Meg én.
Most először járok sivatagban,
és őszintén állíthatom, nem különösebben nyerte meg a tetszésem.
Mondjuk, a páratartalom teljes hiánya jót tesz a hajamnak, ez mellette szól.
De attól még nem szívesen töltenék túl sok időt...
idekint, őszintén szólva.
És tapasztalatból tudom,
hogy csak mert eleve rossz a helyzet, attól még lehet rosszabb is.
Említettem már, hogy van némi tériszonyom?
Mr. Levy, jó reggelt!
A nevem Tony, én leszek a pilóta.
- Tony. Eugene. - Örvendek.
Csodaszép, látványos repülés lesz. Csak nézelődjön, élvezze a tájat.
Még egy hídról sem igen tudok lenézni. Úgyhogy meglátjuk, hogy megy.
Attól tartok, nem túl jól. De legalább biztonságban leszek.
Ez itt a személyi mentőeszköz.
Csak tegye a dereka köré, és így kapcsolja össze,
- és kifelé szorítsa meg, jó? - Igen.
Viselt már korábban mentőeszközt?
Még sosem volt rá szükség. Még nem jártam a halál torkában.
- Értem. - De jó tudni, hogy...
- hogy itt van. - Oké.
Beülünk, és mehetünk is.
- Oké. - Erre lesz szíves.
Utah az USA 45. állama,
ám megeshet, hogy nem az ámulattól esik le az állam.
Kezdődjék hát a sivalkodás.
Hanem a rettegéstől. A földre.
Oké. Indulunk.
Istenem.
- Kicsit rázós. - Hogy bírja?
Eddig nem is rosszul. Nemsokára a szememet is kinyitom.
- Ne bénítsa a félelem. - Jó.
Az igazat megvallva még nem láttam a tájat. De most kinézek.
És úgy látom, egyenesen nekirepülünk a falnak, Tony.
Szépen átrepülünk fölötte.
Hát jó, de jóval fölötte.
Úristen!
Jobb kéz felől
a csodálatos Patkó-kanyarra esik kilátás.
Egy csöppet megdöntöm jobbra,
nehogy kimaradjon az élményből.
Ajjaj.
Meglehetősen lent van, Tony.
A következő megálló a Tower Butte,
a szép tanúhegy mintegy 300 méterrel magasodik a felszín fölé.
- Arra akar leszállni? - Igen, uram.
Szeretném megmutatni odaföntről a kilátást.
Már láttam a kilátást. Köszönöm szépen.
Landolni attól még nem kéne rá.
Itt is vagyunk.
Tony, igazán nem akarok beleszólni a munkájába.
De nekem túl kicsinek tűnik.
Uramisten!
Uram, üdv a Tower Butte-on.
Reméltem, hogy a helikopter után kevésbé lesz rettentő a dolog.
Tévedtem.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Íme, a milliódolláros kilátás. - Nahát!
Az egész táj, amit innen belátni, mind természetvédelmi terület?
Egy navahó rezervátum területén vagyunk.
- Szóval ez a navahók földje. - A navahók számára ez szent terület.
Nahát. A tanúhegyeket elnézve
olyan, mintha régen az egész ezen a szinten lett volna.
Pontosan így van. Úgy 165 millió évvel ezelőtt
mindenütt az volt a talajszint, ahol most állunk,
ameddig a szem ellát.
És most mi jön?
Tony szerint remek lenne levetni magunkat a sziklaperemről.
Hát, meglátjuk.
Készen áll, uram?
Oké. Rajta!
Ó, bébi!
Ajjaj!
Még sosem álltam ilyen közel a lezuhanás élményéhez.
Nos, Eugene, ott, a sarkon túl
már láthatja is a hotelt.
Íme, itt van előttünk a főépület.
Az ott?
Alig látni.
Íme, itt van.
Az Amangiri. Következő napjaim otthona.
Mi mindenre vagyok hajlandó!
- Isten hozta, uram! - Szép landolás!
Az „Amangiri” állítólag „békés hegyet” jelent.
És a napi 3000 dolláros tarifával nem adják olcsón azt a békét.
Hűha. Gyönyörű ez a hely!
Helló! Isten hozta az Amangiriben!
- Kösz. Üdv! - Kauri vagyok, üdv.
Eugene. Örvendek.
Kauri megmutatja a lakosztályomat.
Atyavilág!
És felszedi a földig esett államat.
Egészen lélegzetelállító.
Parancsoljon.
Nagyon szép.
Ez a Girijaala lakosztály, ami szanszkritül hegygerincet jelent.
Nagyon tetszik ez a megoldás. Ezt nézzék!
Még a napernyő, a kalap és a sétapálca is egybeolvad a környező tájjal.
Mintha a ruhatáraim színeit vették volna alapul,
hogy egy egész világot teremtsenek.
Itt a külön bejáratú terasz.
Imádom, ahogy a hotel beleolvad a tájba.
Nagyon fontos számunkra ez a táj.
Igyekszünk felkarolni az amerikai őslakosok kultúráját.
Magam is navahó vagyok.
Így ezt én is nagyra értékelem a hotelben.
Nos, ha lehet, erről nagyon szívesen
hallanék még többet az ittlétem alatt.
- Hogyne. - Nagyon is.
Bár a szálló szövetségi területen fekszik,
mégis rögtön a Navahó Nemzet szomszédságában,
ami az USA legnagyobb amerikai őslakos rezervátuma.
Tökéletesen illeszkedik a környezetébe,
noha ebben az érzésben én nem osztozhatok.
Nézzék csak meg!
Döbbenetes látvány.
El sem tudom képzelni, hogy bírtak ilyen oázist építeni a sivatagban.
De szerencsére nem is kell.
Ezt Marwanra bízhatom, ő a hotel egyik építésze.
A bejárat után ez az első letaglózó látvány, ami fogadja a vendéget?
Pontosan. Valamelyest szándékosan zártuk el a látványt,
mert a hotelbe érkezve a vendég először
szinte beszorul a betonfal és a meglévő szikla közé,
nem is tudja biztosan, merre tart.
Aztán viszont a lépcsőn felérkezve az elzárás után egyszer csak bumm!
Olyasmit szerettünk volna nyújtani, ami...
- ...igazán drámai. - Teljességgel fenséges.
Hogy jut ilyesmi valakinek az eszébe?
A magam részéről sok utazásból merítek.
Legyen az Marokkó vagy akár Japán,
az ottani népi építészet hatásaiból,
ami alapvető és egyszerű, de én elegánsnak látom.
Éppen ez az egyszerűség néha igen fényűző.
Ön szerint a társadalom egy ilyen egyszerűbb létre vágyik?
Mindenképp. És szerintem éppen ez a hotel sikerének egyik titka,
hogy ezt visszaadja az embereknek.
Marwan két épületszárnyat hozott létre,
hogy mind a 34 lakosztályból csodálhassák az igazi főszereplőt.
Afféle mozivászonszerű ablak volt az alapötlet,
- hogy átjöjjön a hely drámaisága. - Értem.
Meg persze belejátszott a vadnyugat története is,
próbáltuk ezt is belevonni.
- A John Ford-féle westernekből... - Igen.
...Sergio Leone filmjeiből, széles vásznon.
Itt is van.
Ez tisztára John Ford.
Az egész hely teljes mértékben egységet alkot a sivataggal,
míg én ugyanúgy teljes mértékben kirívok belőle.
Lenyűgöző,
ahogy a medence körbeöleli ezt a gyönyörű sziklát.
Így próbáltuk a táj kivonatát képezni.
- Igen. - Alapjában víz, szikla, ég.
Úgysem tudunk túltenni a sziklákon,
ám több módon is megszerettethetjük az emberekkel.
Egészen zseniális,
ahogy minden elképzelhető textúrát beépítettek
a környező tájból.
Itt, a két szárny közötti betörésben van ez a sikátorkanyon,
ilyen csodálatos kilátással.
Mik azok a sikátorkanyonok?
Ezek a keskeny, erodált sziklahasadékok,
amelyekbe különféle kanyargós formákat vájt a szél és a víz.
A fény pedig varázslatos szépségű pászmákban éri őket.
- Hű, azt megnézném. - Feltétlenül érdemes.
Találkozni magával a hely tervezőjével,
aki személyesen körbevezet,
és elmagyarázza, honnét indult az egész?
Én az ilyesfajta élményeket szeretem leginkább.
Nagyon tetszett. De vajon neki is?
Meglehet, hogy nálam is jobb színész.
Nem tudtam, hogy ilyen hideg lesz.
Az éjszakai sivatag hideg, de gyönyörű.
Természetföldrajzi szempontból ezen a helyen
szinte tapintható a történelem.
A bolygó keletkezéséhez ennél közelebb
még nemigen jártam sehol.
Az ország története az amerikai őslakosoké.
Úgyhogy azt hiszem, feltétlenül
szeretnék többet tudni a kultúrájuk kapcsolatáról a hellyel.
Nagyon jól aludtam.
Jól vizsgázott a hotel.
Ám most következzék tartózkodásom legfontosabb része.
A reggeli.
Ha evésről van szó, rám mindig nagyon lehet számítani.
Ez a kedvenc részem a munkámban.
SÉFHELYETTES
- Erik! - Jó reggelt!
- Örvendek. - Magam is hasonlóképp.
Sokat szokott főzni?
Grillezek.
Azt nem mondhatnám, hogy főzök, mert ott már túl nagy a tét.
Húst szoktam sütögetni néha, abban egész jó vagyok.
Ma palacsintát sütünk.
- Állandó kínálatunk... - Palacsintát?
- Palacsintát. - Oké.
Azt hinné az ember, egy Amangiri-féle helyen valami...
előkelőbb, puccosabb menüt találunk.
De ha túlságosan Michelin nekem,
akkor néha nehéz olyat választani, amit meg is ennék.
Így van. Sok vendégünk kedveli a házias ízeket.
Bizony.
Csak hadd vegyem el innen a serpenyőmet.
Hogyne. Máris.
Bele a tisztított vajat,
aztán már mehet is be a kemencébe...
Tehát fatüzelésű kemencében sütik ki tisztított vajon.
Istenem, ez csodásan hangzik!
Senkit ne tévesszen meg a házias konyha.
Ez a legnagyobb celebek kedvenc üdülője.
Csak az a baj, hogy Eriknek szigorúan tilos
elárulnia, hogy kiknek.
Mindjárt kész.
Ez a legjobb az egészben.
Nézzük, hátha szőr mentén szóra tudom bírni.
Ha megkérdezném, hogy George Clooney kóstolta-e a palacsintáját?
Sem cáfolni, sem megerősíteni nem tudom.
Sem cáfolni, sem megerősíteni.
Sütött már palacsintát Brad Pittnek is?
Ezt igennek veszem.
Ha csak kezdőbetűt kérdezek...
...és csak bólintani kéne...
Eugene Levy itt járt, azt elárulhatom.
Ez milyen kedves már!
- Egy kis juharszirupot a tetejére? - Jöhet!
Kanadai vagyok, ha nem mondtam.
- Nahát! - Jó étvágyat!
Hű, de finom!
Akkor jó. Köszönöm.
- Ennél finomabb palacsintát... - Köszönöm szépen.
...még sosem ettem.
Hát George Clooney-nak hogy ízlett ez a csoda?
Sorsdöntő élményekért utaztam ide,
és ez a palacsinta megüti a mércét.
Már kardiológiailag is.
De úgy fest, el kell búcsúznom Eriktől, és ki kell mozdulnom.
Inkább kicsit melegebben öltözöm,
azt hiszem, az évnek ebben a szakában hűvös van odakint.
Idegenvezetőm, Raymond megmutatja a természeti képződményt,
amely részben a hotel dizájnját is inspirálta.
Örülök, hogy találkoztunk ma reggel,
és megnézzük a sikátorkanyonokat.
Alig várom, hogy lássam őket. Ön is idevalósi a környékre?
Születésem óta. Tudja,
nagyon erősen ide kötődnek a gyökereim.
Az igazat megvallva
sivatagi sikátorokról a vegasi játékkaszinók ugranak be.
Csakhogy ilyen sikátorkanyonból Utah déli részén van
a világon a legtöbb.
Azta! Ez hihetetlen!
Nézzenek oda!
Földtanilag ez a szikla úgy 190 millió éves.
Az idők során az elemek alakították ki a tájat,
amely most körülvesz.
Így fest, ha a természet saját katedrálist emel.
És hatalmas
széllökések csiszoltak ilyen finom mintákat a falakba,
amik itt is látszanak.
Mi a jelentősége ezeknek a kanyonoknak a navahók számára?
Sokféle mesét mesélnek róluk
a mi kultúránkban.
Azt mondják, a kanyonokat azok a sorscsapások faragták ilyenre,
azok a szerencsétlenségek, amiket az emberek életük során átéltek.
Amikor valakit valami nehézség sújt,
amikor ilyen nagyokat sóhajtozunk...
A szél.
Felkapja azt a sok bajt, sok gondot,
és befújja ezekbe a kanyonokba.
- A gondokból így lesz... - Szépség.
- Gondolatból lesz szépség. - Igen, pontosan.
Ahogy itt körülnézek,
- úgy látom, beváltak az imák. - Be.
Nagyon is.
Amit Raymond mesélt, abból kiderül...
hogy itt több rejlik, mint ami elsőre látszik.
Több van ebben a helyben, mint csupán történelem és földtan.
- Minden rendben? - Nagyon.
Én 75 éves vagyok, Raymond,
és hihetetlen, hogy idáig eltartott,
míg eljutottam ebbe az országrészbe, eléggé röstellem is a dolgot.
A sivatagi szél nem csak a negatív gondolatokat fújja el.
Még ahhoz is elég erős, hogy a szokások magamfajta rabjainak
kelletlenségét is elfújja,
mert azt történt, pedig én nem sűrűn mondok ilyet,
hogy délután szabadtéri kiruccanásra adtam a fejem.
Kilovagolok.
Tudom ám, mire gondolnak. Hogy lovas típus vagyok-e.
Sosem voltam igazán lovas típus.
Egy lóról sosem tudni, mikor örül.
Értik, hogy mondom?
Egy kutyán látom, hogyha örül. De egy lóról nem tudom, hogy...
Vajon a ló is csóválja a farkát, ha örül az embernek?
Viszont kis koromban majdnem csak westernfilmeket
adtak főműsoridőben.
Tudják, Roy Rogers, A Cisco kölyök, Wild Bill Hickok.
Kezdődjék hát a saját westernem.
Üdv!
Halihó!
Hogy van?
- Jól. A nevem Eugene. - Én Brooke vagyok.
- Brooke, hogy s mint? - Jól. Bemutassam a lovakat?
Mint valami fura vetélkedőben.
- Ő kicsoda? - Ő Sadie.
Szervusz, Sadie.
- Ő az én lovam? - Ő bizony.
Oké. Na, máris érzi, hogy: „Hajjaj, megint egy újonc!”
Nem, ő nagyon aranyos.
Mikor utoljára lovon ültem, annak már
vagy 50 éve.
- Egy barátommal lovagoltunk. - Oké.
És a két ló súrolta egymás oldalát.
- Le is estem... - Jaj, ne!
...de szerencsére a bozótosba estünk,
- így... - Nem esett bajuk.
Felkászálódtam, gondoltam: „Hát, talán túl nagy jószág ez nekem.”
- Így akár pólózhatna is. - Fertályóra póló...
- Igen. - ...aztán teáig krikett.
Na, milyen?
- Jó? - Igen.
Ezért nem voltak szemüveges cowboyok. Mérsékelten megnyerő.
Milyen érzés?
Olyasmi, mintha egy pengén ülnék.
- Ha lazán tartja, akkor mehet, oké? - Oké.
- Aztán csak dőljön hátra. - Jó kislány.
És szorítsa lefelé a sarkát, ha meg akar állni.
Jól van. Készen állunk?
A ló talán készen áll. Én nem.
Jól van. Gyere csak, Sadie.
Hó. Sadie!
- Hó. Sadie! - Oké. Nyugi, szívem.
Szorosan a szárat! Jó, csak tartsa kicsit feszesebben a szárat,
- akkor nem csinál ilyet. - Jó.
Nem. Gyerünk, kicsim!
- Gyerünk! Így, ni. - Na, tessék!
Így, én irányítok. Ura vagyok a helyzetnek.
Hadd lássa, ki a főnök, igaz?
Hó!
Mint megtudtam, 11 kilométernyi lovaglóösvényük van,
ami vagy tízzel több, mint ami nekem jólesne.
Azt nem tudom, átestem-e a ló túlsó oldalára,
de nagyon igyekszem olyasmiket kipróbálni, amit amúgy sosem.
Cowboynak érzi magát?
A világ legrosszabb cowboyának.
Az egyetlen cowboynak, akinek sosem jut saját mozifilm.
Már csak a rágni való bagó hiányzik, meg egy pisztoly.
Hordunk fegyvert a csörgőkígyók és prérifarkasok ellen.
Találkozott már csörgőkígyóval tereplovagláson?
Igen.
Kész. Már szívdobogást kaptam.
Sadie valami oknál fogva megkímélte az életem,
épségben visszaértem a hotelbe.
Igencsak hívogató az ágyam,
ám ma este kivételes előadásra van jegyem, az első sorba.
Privát csillagcsodáló ülésre Mylóval, navahó vezetőmmel.
- Üdv, Eugene! - Hogy van?
Remekül.
- Örülök, hogy jött. - Hű.
Annyi a dolgom, hogy hátradőlve felnézzek,
amit alighanem kiválóan tudok is majd teljesíteni.
Van odafent valami, ami fontos önnek?
Úgy érzi ilyenkor az ember, hogy viszonylag jelentéktelen
- a dolgok nagy rendszerében. - Igen.
Pont ilyesmikben fogunk kicsit elmélyedni
a hagyományos mesevilágunk tükrében.
Jól van.
Csináltam egy kis gyújtóst.
Ha hozná ezt, én meg fogok pár hasábot...
- Hogyne. - ...hadd melegedjünk.
Mikor rakott utoljára tüzet?
Soha.
Oké. Mindjárt összehozzuk.
Tudja, merre van a sarkcsillag?
Pedig tudnom kéne, merre van.
Azt hiszem, valahol...
- Igen. - ...errefelé.
Valójában ott van, arra.
- Így értettem. - Na, igen.
- A teremtéstörténetünkben... - Igen.
...ez volt az egyik első csillag,
amelyik a legfényesebben ragyog.
Azt mondják, bárhová is kerül a népünk,
éjjelente, ha felnéznek,
mindig eszükbe jutnak a tanításaink.
Tanulhatunk abból, amit odafönt látunk?
A nagypapám nagyon bölcs ember.
És kis koromban úgy tanította,
hogy abból az anyagból vagyunk, mint a csillagok.
Azt mondta: „Ne feledd, a csillagok olyanok, akár a földi emberek,
mert ha azt a csillagot meg ezt a csillagot összekötöd,
akkor nemzedékek kapcsolódnak.”
Nagypapa azt mondta, mi mind fontosak vagyunk,
ahogyan minden egyes csillag is felettünk.
Nahát. Gazdagító gondolat, Mylo.
A csillagokra nézve azt mondtam, jelentéktelennek éreztem magam.
Ön viszont azt hiszem, azt mondja, hogy mikor felnézek
a hatalmas égre, épp, hogy jelentősnek kéne éreznem magam.
Nem elveszettnek.
Ne érezze magát elveszettnek, mert ha felnéz,
a csillagok mindig emlékeztethetik, hogy nem az.
Volna kedve velem utazni?
Mert remek érzés ám ilyesmit hallanom.
Csodálatos érzés. A jelentőségteljesség.
A sivatag képes erre. Nagyon spirituális hely.
Azt érzem.
Fogékony a spiritualitásra?
Legbelül igen.
De azt hiszem, abban, hogy összekapcsoljam
a spiritualitást a tájjal, ahhoz most, itt jutottam a legközelebb.
Szóval számomra ez egy jó kezdő lépés.
- Értem. - Köszönöm, uram.
Ez a hely máshogy érintett meg, mint eddig bármelyik.
Megértem a spirituális oldalát is.
Felfogom. Átérzem. Kis híján tapintani is tudnám.
Az ember érez itt valamit, ez biztos.
Mylo pedig nagyon tisztán lefestette előttem mindezt,
a navahó nemzet szemszögéből.
A mai az utolsó napom itt, és sokat tanultam.
Főleg, hogy hiába hinné az ember, hogy a sivatag forró,
annyira nem az.
Tegnap este is jó hűvös lett, nem? Kifejezetten hideg.
Visszaérkezni ide olyan volt, mint a hab egy nagy homoktortán.
De mielőtt hazaindulnék,
különleges meghívásnak teszek eleget a farmra,
ahol Mylo felnőtt, a navahó rezervátumban.
Spirituálisan a Colorado a mi határfolyónk.
Úgyhogy ezen az oldalon minden a navahók földje.
Szóval, amikor 1868-ban aláírtuk az egyezményt,
a szövetségi kormány akkor itt jelölte ki a rezervátumot.
És most is itt élünk.
Mylo elmeséli, hogy a navahó név
egy pueblo szó spanyol megfelelője, azt jelenti: „a völgy földművesei”,
ami sokukra ma is igaz.
A szüleim laknak itt. Három kilométerre van az úttól.
És milyen volt itt felnőni?
Ez volt a mindenség...
A családban a fontosabb feladatok körbejártak,
ezzel telt az egész gyerekkorom, meg hogy nagypapával lógtam.
Akkor ez tényleg egy családi gazdaság, ugye?
Igen. Ott a szüleim háza, az a barna.
- Hű. - Aztán
ott a húgomék háza is jobbra, a barackszínű.
- Na, Eugene... - Azta!
- Mekkora ez a terület? - Pár ezer.
- Igen, jó pár... - Sok ezer hektár?
- Ez aztán a birtok. - Igen.
Menjünk, nézzük meg, mi van a birkákkal.
- Bekoszoljuk a cipőnk. - Birkák?
Bizony. Ott is vannak. Arra, látja?
Kerüljünk is erre, hogy visszatereljük őket.
Van egy eléggé vadóc birkánk. A neve Wilbur.
Nem a legjobb barátom. Remélem, nem támad nekünk.
Ha amúgy sem kezes,
- mit szól majd hozzám? - Nem tudom.
Már most kezd izgalmas lenni a dolog.
Oké. Tereljük vissza őket abba a kis karámba!
- Ja, oda. Oké. - Igen.
Az könnyű lesz.
Néha könnyű, néha nem.
- Csak nem... - Az egyik már meg is lóg.
Hajjaj. Nem arra, gyerekek.
O-ó!
Kicsit jól neveltebb birkákkal megmutatnám, hogy kell kesztyűbe dudálni.
Ezek jól elkanászodtak. De majd most megjuhászodnak!
Szétszélednek.
Hírneves hajcsár vagyok.
Mást se csinálok. Erről vagyok híres.
Hajcsárkodom.
Ahogy a feleségem mondaná,
a kóser cowboy visszatért.
Most megcsillanthatom a tehetségem.
Végre megmutathatom a szakma csínját-bínját,
amibe csak keveseknek adatik betekintés.
Mylo, lassabban! Öreg vagyok én ehhez.
Sose érjük utol őket.
- Jól elhúztak. - El.
- De miért? - Megláttak minket, és elhúzták a csíkot.
Amint megláttak, már iszkoltak is.
Esetleg valamelyik filmem nem nyerte el a tetszésüket?
- Eliramodtak. Aha. - Meg sem állnak.
Visszatalálnak maguktól?
Tudják, hogy jobb idebent,
a pumák, rókák, prérifarkasok miatt. Szóval...
Itt vannak pumák?
Inkább arrafelé laknak, ott a szikláknál.
Ezeknél a szikláknál, itt?
- Igen. - Még hogy ott, arrafelé!
Van egy disznónk is. Megmutassam Lulut?
Jó, disznólkodjunk.
- Jó ég! Mekkora disznó! - Igen, jó nagy kislány.
Lulu.
Sivítozik, ha bemegy megsimogatni, nagyon vicces.
Engem is meg lehet úgy simogatni, hogy sivítsak.
Visszatért a nyáj.
Idővel csak elismerték a tekintélyemet.
Ez az, így ni. Erre.
Szolgáljon ez tanulságul!
Engedély nélkül nem futkoshattok ám csak úgy fel-alá, értettétek?
Nem ám.
Ez itt a takarmányuk. Szeretne adni nekik belőle?
Na jó, gyerekek, uzsonna!
Uzsi... Nem.
Wilbur kissé tolakodó.
- Na, tudja, mit? - Hozza csak erre!
El vannak ezek kényeztetve.
- Mint a fagyi. - Hékás... Nem ám, gyerekek!
A birkák szelíd, kedves jószág hírében állnak...
Dehogy, olyanok, akár egy bika.
Oké, na most aztán!
Jó modorra kell tanítani ezeket a fenevadakat.
- Oké. - Ne, de hiszen ez már üres...
Mennyire fontos ma is fenntartani ezeket a hagyományokat?
Életbe vágó megőrizni ezeket.
Ide kötnek a gyökereim, mindig mondom.
Születésünkkor a köldökzsinór egy darabját
elássuk a földbe,
hogy a születésünk pillanatától visszakapcsolódjunk a földanyához.
És ha valakinek ebből nem jut sok az életben,
megértem, ha kicsit elveszettnek érzi magát.
A navahóké matriarchális társadalom.
A nők birtokolják a földet és az állatokat.
És ebben a rendszerben az a jó, hogy így rendesen mennek a dolgok.
Az anyukám. Shimá.
Shimá, üdv.
- Ő a húgom, Patricia. - Üdv.
- Ő Desree. - Helló!
- Desree, örvendek! Eugene. - Üdvözlöm!
- Igen. - És Lauren, a feleségem.
Igazán örvendek, Lauren!
- Üdv! - Igen.
Láttam apróságokat is valahol...
Odakint vannak, szanaszét.
A családfánk majdnem 200 fős.
Kétszáz?
- Bizony. - Akkor a családi összejöveteleken
- jó sokan vannak. - Igen.
- Jó páran. - Akkor...
Jó hosszú asztal kell.
Igen.
Amit mi megtanulunk, mindenképp továbbadjuk a gyerekeinknek,
hogy majd ők is továbbvihessék ezeket a tanításokat.
Ez a legfontosabb.
Hogy a kultúránkat, a nyelvünket és az örökségünket,
főleg a szertartásokat életben tartsuk.
- Életben tartani. - Igen.
Átadni a következő nemzedéknek, kik vagyunk,
mert a mi számunkra a nagyszüleink őrizték meg a hagyományt,
és sokan már nincsenek köztünk.
Hát, nem könnyű, hiszen a mi népünk, tudja,
ettől...
- az átadott kultúrától függ... - Igen.
...és ez nem könnyű.
Owen, az unokaöcsém fantasztikus fiatalember,
és nagyon szeret táncolni.
A karikatánchoz kell a képzelet.
Látni fogja majd a tánclépéseket, mozdulatokat,
és hogy különféle állatokat is bemutat.
Nos, ez egészen elképesztő délután volt.
Mylo csodálatos fiatalember, és lenyűgöző a családja is.
Mikor Owent néztük, oldalra sandítottam, Mylóra,
láttam, hogy könnybe lábadt a szeme.
- Büszke vagyok rá... - Igen.
...hogy ezt életben tartja. Igen.
Látom a szemén, Mylo.
Bizony.
Owen, hihetetlen!
- Lenyűgöző! - Szép volt.
- Azta! - Ügyes.
Bizony.
- Ez az! - Igen!
Ezelőtt nem tudtam valami sokat a navahó kultúráról,
úgyhogy ez nagy reveláció volt számomra.
- Örömmel láttuk vendégül. - Nahát.
- Igen. - Nagyanyáink tanításai szerint
hadd adjuk át ezt a nyakláncot.
Tessék.
A kultúránk, a nyelvünk egy részét mindig magával viszi.
- Köszönjük. - Csodálatos.
Ez igazán különleges.
A sivatag tényleg rengeteg semmi,
de milyen sok minden van ebben a semmiben.
A története, a földrajza, és azok a népek,
akik már 15 000 éve ezen a tájon élnek.
Úgyhogy igazán megtisztelő, hogy itt lehettem velük ezen a vidéken.
Ha egyedül jöttem volna ide,
alighanem odáig lettem volna az Amangiriért,
és nem nagyon mozdultam volna ki a szállodából.
Pedig egy egész világ vár idekint, a szállodán túl,
és örülök, hogy alkalmam nyílt ezt bejárni és felfedezni.
És azok a barátok pedig, akiket a navahó nemzetből megismertem,
szerintem ők voltak a legnagyobb...
kincs és a legnagyobb felfedezés az ittlétem során.
A feliratot fordította: Speier Dávid