Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Sadie.
Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
Takovou téměř mimozemskou krajinu jsem ještě neviděl.
Je to jen velká prázdnota.
Strašně velká prázdnota.
A pak jsem tu já.
Jsem poprvé v poušti
a můžu upřímně prohlásit, že mě moc neuchvátila.
Teda až na to, že ten nedostatek vlhkosti dělá dobře mým vlasům.
Ale řekl bych, že nechci trávit příliš času...
zrovna tady.
A ze zkušenosti vím,
že všechno špatné se může kdykoli ještě zhoršit.
Už jsem se zmínil, že mám strach z výšek?
Dobré ráno.
Jsem Tony, váš pilot.
- Tony. Eugene. - Těší mě.
Bude to krásný vyhlídkový let. Chci, abyste si ho užil.
Nedokážu se ani podívat z mostu. Tak uvidíme, jak se to vyvine.
Myslím, že moc dobře ne. Ale jistě je to naprosto bezpečné.
Toto je plovací vesta.
Popruh si ovážete kolem pasu, takhle zacvaknete přezku
- a utáhnete, aby byla vpředu, ano? - Jo.
Už jste ji měl někdy na sobě?
Ne, nebyla potřeba. Nikdy jsem nebyl tak blízko smrti.
- Jistě. - Ale fajn,
- že ji tu mám. - Dobře. Usadíme se a vyrazíme.
- Dobře. - Tudy.
Utah je 45. stát USA
a já teď sotva dokážu stát na nohou.
Těšte se na můj křik.
Jímá mě hrůza.
Tak jo. Můžeme.
Bože.
- Trochu se to třese. - Jak to zvládáte?
Jde to. Na chvilku otevřu oči.
- Nebojte. - Dobře.
Ještě jsem neviděl ten výhled. Podívám se teď.
Jako bychom měli vletět přímo do té stěny, Tony.
Vezmeme to přímo přes ni.
Jo, co nejvýš.
Ach bože.
Vpravo vidíte nádherný Horseshoe Bend.
Otočím to trochu doprava, abyste ho lépe viděl.
Jejda.
Pěkná výška, Tony.
Příští zastávka, Tower Butte,
který se tyčí do výšky 300 metrů nad zemí.
- Přistanete tam? - Ano.
Chci vám ukázat ten výhled.
Výhledy už jsem viděl. Moc díky.
Ale musíme tam ještě přistávat?
Tady je to.
Tony, nechci vám radit. Podle mě tam není místo.
Ach můj bože.
Vítejte na Tower Butte.
Myslel jsem, že až vystoupím, už to tak děsivé nebude.
Ale to byl omyl.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Toto je milionový výhled. - Páni.
Celé tohle území, které vidíme... Je to chráněná oblast?
Vlastně jsme na území kmene Navahů.
- Je to území Navahů. - Je to pro ně velmi posvátné místo.
Páni. Takže když se díváte na ty stolové hory,
máte pocit, že dřív bylo všechno v této výšce.
Přesně tak. Asi před 165 miliony let
tam, kde teď stojíme, byla rovná půda,
kam až dohlédnete.
Takže co dál?
Tony to chce pustit střemhlav z tohohle útesu.
Uvidíme, jak to dopadne.
Připraven?
Jdeme na to.
Bejby!
No teda!
Takhle blízko pádu z útesu jsem ještě nebyl.
Dobře, Eugene. Za chvilku uvidíte hotel.
Resort je přímo před námi.
Tamhle?
Skoro není vidět.
A tady je.
Amangiri. Můj domov na příštích pár dní.
Co všechno musím snášet.
- Vítejte. - Pěkné přistání.
„Amangiri“ prý znamená „klidná hora“.
Za více než 3 000 dolarů za noc je to pořádně drahý klid.
Páni. To je nádhera.
Zdravím vás. Vítejte v Amangiri.
- Díky. - Kauri. Těší mě.
Eugene. Mě taky těší.
Kauri mi má ukázat apartmá.
No teda.
A pomoct zvednout mi čelist ze země.
To je úchvatné.
Až po vás.
Pěkné.
Apartmá Girijaala, což v sanskrtu znamená „hornatý hřeben“.
Krásný interiér. Podívejte na tohle.
I ty deštníky, klobouky a hůl jsou ve stejném designu.
Jako by vzali barevné schéma z mé šatní skříně
a vytvořili z něj celý svět.
Vaše soukromá terasa.
Líbí se mi, jak je tenhle hotel zasazen do krajiny.
Půda je pro nás důležitá.
Snažíme se respektovat kulturní hodnoty indiánů.
Sama jsem z kmene Navahů.
Takže to se mi na tom resortu líbí.
Moc rád bych se o tom během svého pobytu dozvěděl víc.
- Jistě. - Rozhodně.
Tento resort stojí na federální půdě,
ale sousedí s územím kmene Navahů,
největší rezervací původních obyvatel v USA.
Dokonale splývá s okolím,
což je něco, co neznám.
Podívejte.
To je nádhera.
Neumím si představit, co všechno obnášelo tuhle oázu vybudovat.
Naštěstí ale nemusím.
To nechám na Marwanovi, jednom z architektů hotelu.
Tento krásný výhled je to první, co po svém příjezdu spatříte?
Ano. Svým způsobem jsme vás o ten výhled chtěli připravit,
protože když přijíždíte k hotelu,
svírá vás tato betonová zeď a skála
a nevíte, kam jedete.
Vystoupáte po těchto schodech a pak najednou... bum.
Chtěli jsme hostům poskytnout něco...
- skutečně dramatického. - Naprosto velkolepé.
Jak vás něco takového napadlo?
Inspiroval jsem se svým cestováním.
Ať už jste v Maroku, či dokonce v Japonsku a podíváte se na lidovou architekturu,
je velmi prostá, ale na mě působí elegantně.
Takže ten aspekt jednoduchosti může vypadat luxusně.
A myslíte, že společnost touží po jednodušším stylu života?
Ano.
To, že má tento hotel u lidí tak velký úspěch,
je podle mě tím, že je k tomu přivádí.
Marwan rozdělil hotel na dvě křídla,
aby žádné z 34 apartmá neochudil o opravdovou podívanou.
Myšlenkou bylo umístit sem velké okno,
- aby to na vás působilo dramaticky. - Ano.
A samozřejmě se snažíme imitovat tu historii Divokého západu.
- Z westernů od Johna Forda... - Ano.
...a Sergia Leoneho v širokoúhlém formátu.
To je ono.
Přesně jako od Johna Forda.
Jako by celé místo splývalo s pouští,
stejně jako s ní já nesplývám.
Je úžasné,
jak ten bazén kopíruje tvar té krásné skály.
Šlo nám o abstrakci krajiny.
- Jo. - Voda, skála, obloha.
Tyhle skály nepředčíme,
ale můžeme lidem nabídnout způsoby, jak je docenit.
Je geniální,
jak jste zvolili to množství textur
z okolní krajiny.
Tady je jakási mezera, jakoby štěrbinový kaňon,
který nabízí hezký výhled.
Co jsou štěrbinové kaňony?
To jsou úzké průrvy v erodované skále,
které zabíhají do různých směrů a vznikly působením větru a vody.
A to, jak jimi prosvítá světlo, je naprosto kouzelné.
- To bych rád viděl. - Měl byste.
Setkat se s architektem tohoto místa,
nechat se jím provést
a dozvědět se vše o tom, odkud se ten nápad vzal?
Přesně takové věci mám rád.
Užil jsem si to. Jestlipak on taky?
Možná je lepší herec než já.
Netušil jsem, že bude tak chladno.
Poušť v noci, chladná, zato krásná.
Geograficky vzato, když se tu rozhlédnete,
dýchne na vás historie.
Nikde jinde jsem neměl pocit,
jako bych se díval na stvoření planety.
Původní obyvatelé tvoří historii této země.
Takže to spojení s jejich kulturou mě velmi zajímá.
Spal jsem jako špalek.
Hotelu dávám plný počet bodů.
Ale teď zlatý hřeb mého pobytu.
Snídaně.
Jídlem nikdy nepohrdnu.
To mám na své práci nejradši.
POMOCNÝ KUCHAŘ
- Eriku. - Dobré ráno.
- Rád vás vidím. - Nápodobně.
Vaříte často?
Griluju.
Nemůžu říct, že jsem kuchař, protože to je moc práce.
Tak jen hodím maso na gril a to mi vážně jde.
- Budeme dělat lívance. Naši specialitu... - Lívance?
- Lívance. - Dobře.
Dalo by se čekat, že v Amangiri narazíte
na nějaké vymazlenější menu.
Když je restaurace moc nóbl,
někdy mívám problém najít něco, na co mám opravdu chuť.
Ano. Spousta hostů má ráda jednoduchou kuchyni.
Jo.
Teď si přinesu rozpálenou pánev.
Dobře. Do toho.
Vezmu si přepuštěné máslo
a pak to dáme do pece.
Takže se to smaží na přepuštěném másle v peci na dřevo.
No páni. To zní úžasně.
Nenechte se tím jednoduchým vařením zmást.
Tento podnik navštěvují nejslavnější celebrity.
Problém je, že Erik má přísný zákaz prozradit, co jsou zač.
Už to bude.
Teď ta zábavná část.
Schválně jestli se mi povede zavést na to řeč.
Kdybych se zeptal, jestli ty lívance ochutnal George Clooney,
- tak... - Nemůžu to potvrdit ani vyvrátit.
Nemůžete to potvrdit ani vyvrátit.
Už jste dělal lívance pro Brada Pitta?
Budu to brát jako „ano“.
Když zmíním jen iniciály
a vy jen kývnete, bylo by to...
Můžu říct, že tu byl Eugene Levy.
To je milé.
- Navrch javorový sirup? - Ano, prosím.
Nezmínil jsem, že jsem Kanaďan.
- Páni. - Ať vám chutná.
Páni, to je dobrota.
Paráda. Děkuju.
- Lepší lívanec... - Moc děkuju.
...jsem ještě nejedl.
A co na něj řekl George Clooney?
Zavítal jsem sem kvůli zážitku na celý život
a tyhle lívance k tomu rozhodně patří.
Zeptejte se kardiologa.
Ale podle všeho se s Erikem musím rozloučit a vyrazit ven.
Volím teplejší oblečení,
protože v tuto roční dobu tu bývá chladno.
Místní průvodce Raymond mi ukáže přírodní úkaz,
který se částečně odráží v designu hotelu.
Jsem rád, že tu s vámi mohu být.
Jedeme se podívat na štěrbinové kaňony.
Těším se, až je uvidím. Bydlíte v téhle oblasti?
Narodil jsem se tu,
takže v téhle oblasti mám hluboké kořeny.
Musím být upřímný.
Při zmínce o atrakci v poušti se mi většinou vybaví Las Vegas.
Ale v jižním Utahu najdete těchto štěrbinových kaňonů víc
než kde jinde na světě.
Páni. To je úžasné.
To je něco.
Tahle skála je stará tak 190 milionů let.
V průběhu let tuto krajinu přetvářely přírodní živly.
To je tak, když si příroda stvoří vlastní katedrálu.
Silný vítr pak vyhladil tyto stěny,
které vidíme tady.
Jaký význam mají tyto kaňony pro Navahy?
V mé kultuře o nich koluje spousta různých příběhů.
Říkají, že tvar těchto kaňonů
vychází z útrap, kterým lidé čelili.
Takže ve chvílích, kdy se vyrovnáváte s nějakým problémem,
když se zhluboka nadechnete...
Vítr.
Vezme tu negativitu, ten problém,
a odvane je do těchto štěrbinových kaňonů.
- Mění negativní... - V krásu.
- Myšlenky v krásu. - Jo. Přesně tak.
Když to vidím,
- myslím, že ty modlitby zafungovaly. - Ano.
Jo, rozhodně.
Díky Raymondovi jsem zjistil,
že je tu víc, než se na první pohled zdá.
Jde tu o víc než jen o historii a geologii.
- Dobrý? Bezva. - Jo.
Je mi 75, Raymonde,
a nemůžu uvěřit, že mi trvalo tak dlouho
navštívit tuhle část země. Skoro se to stydím říct.
Pouštní vítr neodvane jen negativní myšlenky.
Je dostatečně silný, aby odvál i váhavé myšlenky člověka,
co se drží svých zvyků jako já,
protože, a není to jen fráze, kterou jsem zvyklý používat,
jsem se přihlásil na odpolední outdoorovou aktivitu.
Vyjedu si na koni.
Vím, co si myslíte. Já a koně?
Nikdy jsem na koně moc nebyl.
Nepoznám, kdy je kůň šťastný.
Rozumíte?
U psa poznáte, že má radost, když vás vidí. Ale nevím, jestli kůň...
Vrtí ocasem, když vás rád vidí?
Ale když jsem byl malý, téměř každý televizní pořad
v hlavním vysílacím čase byl western.
Roy Rogers, Cisco Kid, Wild Bill Hickok.
Pojďme se vrhnout na můj vlastní western.
Zdravím.
Nazdar.
Jak se máte?
- Dobře. Jsem Eugene. - Fajn. Já jsem Brooke.
- Jak se máte? - Fajn. Podíváme se na koně?
To zní jako z nějaké soutěže.
- Kdo je tohle? - Sadie.
Ahoj, Sadie.
- To je můj kůň? - To je váš kůň.
Dobře. Cítí to. Říká si: „Nováček.“
Ne, je moc hodná.
Naposledy jsem seděl na koni
asi před 50 lety.
- Vyjel jsem si s kamarádem. - Dobře.
A ty koně se o sebe otřeli bokem.
- Spadl jsem ze sedla... - Ale ne.
- ...ale naštěstí jsem přistál v křoví a... - Bez zranění.
Zvedl jsem se a pomyslel si: „Možná jsou na ježdění moc velcí.“
Jste jako hráč póla.
Pólo...
- Ano. - ...a pak kriket.
Dobrý?
- Dobrý? - Jo.
Tady vidíte, proč kovbojové nenosili brýle. Nevypadá to dobře.
Jaké to je?
Připadám si jak obrácené ypsilon.
- Dobře. Povolením půjde vpřed. - Dobře.
- A pak se zakloníte. - Hodná.
Zastavíte tím, že dáte paty dolů.
Dobře. Připraven?
Kůň možná ano, ale já ne.
Tak jo. Pojď sem, Sadie.
Prr. Sadie.
- Prr. Sadie! - Tak jo, zlato.
Přitáhnout. Držte otěže pevněji
- a nebude to dělat. - Jo.
Ne. No tak, zlato.
- No tak. To je ono. - Tak.
Ovládnout koně. Tak se na to musí.
Musí vědět, kdo je tu šéf.
Jéje.
Prý je tu 11 kilometrů koňských stezek,
což je tak o 10,5 víc, než bych si přál.
Nevím, jestli bych se do sedla vrátil,
ale snažím se dělat věci, které bych normálně nedělal.
- Připadáte si jako kovboj? - Připadám si jako ten nejhorší kovboj.
Jako kovboj, o kterém nikdy nenatočí film.
Chybí mi už jen žvýkací tabák a zbraň.
Nosíme u sebe zbraň kvůli chřestýšům a kojotům.
Už jste na vyjížďce na chřestýše narazila?
Ano.
Teď se mi rozbušilo srdce.
Kdoví proč se Sadie rozhodla ušetřit můj život
a já se vrátil do hotelu.
Moje postel už volá,
ale dnes večer mě ještě čeká úžasná podívaná.
Soukromé pozorování hvězd s navažským průvodcem Mylem.
- Jak se vede? - Máte se?
Mám se skvěle.
- Těší mě. - Páni.
Mám jen sedět a dívat se na oblohu.
A jsem si jistý, že to mi opravdu půjde.
Má to pro vás nějaký zvláštní význam?
Máte pocit jakési bezvýznamnosti
- v tom velkém řádu věcí. - Jo.
Trochu se na to podíváme podle našich tradičních příběhů.
Dobře.
Tamhle jsem si nasekal pár třísek.
Přineste je, přihodím pár větších polen a...
- Jistě. - ...ohřejeme se.
- Kdy naposledy jste rozdělával oheň? - Nikdy.
Tak jo. To přijde.
Víte, kde je Polárka?
To bych měl vědět.
Myslím, že je...
- Jo. - ...někde tam.
Je přímo tamhle.
- Přesně tak. - Jo.
- V našem příběhu o stvoření... - Ano.
...to byla jedna z prvních hvězd, ta nejzářivější.
Ať už naši lidé budou kdekoli,
pohled na noční oblohu jim vždy připomene naše učení.
Vyplývá z toho nahoře nějaké poučení?
Můj dědeček je moudrý člověk.
Když jsem byl malý, učil mě,
že jsme ze stejného materiálu jako ty hvězdy.
Řekl mi: „Pamatuj, že všechny ty hvězdy jsou jako lidé na Zemi,
protože když spojíš tuhle hvězdu s tamtou,
spojí se tím mnoho generací.“
Děda vždycky říkal, že všichni jsme důležití,
jako každá hvězda tam nahoře.
Páni. To je zajímavé, Mylo.
Řekl jsem, že při pohledu na hvězdy se cítím tak nějak bezvýznamně.
A vy se mi podle mě snažíte říct, že když se podívám
na tu rozlehlou noční oblohu, měl bych se cítit významně.
Nikoli ztracený.
Jo, neměl byste se cítit ztracený,
protože noční obloha vám připomene, že ztracený nejste.
Nechcete cestovat se mnou?
Protože když vás tak poslouchám, cítím se báječně.
Je to skvělý pocit, cítit se významně.
To dělá ta poušť. Je to duchovní místo.
Cítím to.
Jste duchovně založený člověk?
V nitru ano.
Ale myslím,
že nejvíc jsem to spojení duchovna se zemí cítil právě tady.
Takže to vnímám jako dobrý první krok.
- Jo. - Děkuju.
Toto místo mě ovlivnilo tak jako ještě žádné jiné.
Chápu ten jeho duchovní aspekt.
Chápu ho. Cítím ho. Skoro se ho mohu dotknout.
Cítíte něco.
A Mylo mi to velmi dobře vysvětlil
z pohledu lidí z kmene Navahů.
Nadešel poslední den a hodně jsem se dozvěděl.
Tak především to, že v poušti, kde lze očekávat horko,
zase tak horko není.
Včera v noci bylo chladno, že? Byla zima. Jo.
Vrátit se sem bylo jako třešnička na suchém, písečném dortu.
Ale než se vydám domů,
dostal jsem speciální pozvání na farmu,
kde Mylo vyrůstal, v navažské rezervaci.
Duchovně vzato naši hranici tvoří řeka Colorado.
Takže vše na této straně patří Navahům.
Když jsme podepsali dohodu v roce 1868,
federální vláda v podstatě řekla: „Tady je vaše rezervace.“
Takže tady teď pobýváme.
Mylo vysvětluje, že název Navajo
je španělská adaptace slova Pueblanů, které znamená „farmáři z údolí“,
což pro mnoho lidí platí i dnes.
Tady bydlí moji rodiče. Je to tři kilometry od dálnice.
Jaké bylo tady vyrůstat?
Bylo to všelijaké. Vaše...
Většina povinností se točila kolem rodiny
a mé dětství se soustředilo na ni a trávení času s mým dědou.
Takže je to opravdu rodinná usedlost, že?
Jo. Tamhle je dům mých rodičů. Ten hnědý tamhle.
- Páni. - A sestra bydlí v tom meruňkovém vpravo.
- Eugene... - No teda.
- Jak je to tu velké? - Několik tisíc.
- Jo, několik... - Několik tisíc hektarů?
- Tomu říkám statek. - Jo.
Podíváme se, jak to vypadá s ovcemi.
- Připraven se zašpinit? - Máte ovce?
Jo. Vidíte, tamhle jsou. Vidíte je?
Pojďme tudy a naženeme je zpátky.
Máme tu jednoho pěkně divokého berana. Jmenuje se Wilbur.
Nejsme zrovna kamarádi. Tak doufám, že po nás nevystartuje.
Pokud nejste kamarádi,
- co asi řekne na mě? - Nevím.
Už teď to zní napínavě.
Tak jo. Naženeme je zpátky do té jejich malé ohrady.
- Tamhle. Dobře. - Jo.
Tak to bude hračka.
No, jak kdy.
- Nemyslím... - Jedna už prchá.
Jejda. Jdete špatně, děcka.
Jejda.
Kdyby ty ovce byly poslušnější, předvedl bych vám, co umím.
Jak se tomu říká? Nahánění? Nahánění ovcí? Jo.
- Utíkají. - Ví se, že jsem honák.
Naháním. Je to jako moje druhé jméno.
Honák.
Moje žena Deb by řekla, že košer kovboj je zpět.
Tohle mi jde skvěle na ruku.
Jsem rád, že mám příležitost ukázat pár schopností,
které u mě většina lidí nevidí.
Mylo, tak rychlej nejsem. Jsem starší.
Nikdy je nechytíme.
- Ty se ale rozutekly. - Jo.
- Proč? - Viděly nás a řekly si: „Mizíme.“
Jak mě ty ovce spatřily, daly se na útěk.
Možná se jim nelíbil některý můj film.
- Prchají. Jo. - Nezastavují se.
Vrátí se samy?
Vědí, že se musí vrátit,
protože tu jsou pumy, lišky a kojoti. Takže...
Máte tu pumy?
Vídáme je spíš tam u těch skal.
U těch skal přímo tady?
- Jo. Takže... - Jak jako „až tamhle“?
Máme prase. Chcete vidět Lulu?
Na prase se podívám.
- No teda. To je pořádné prase. - Jo, je to velká holka.
Lulu.
Když si ji půjdete pohladit, bude kvičet. Je legrační.
Při hlazení na určitých místech budu taky kvičet.
Ovce jsou zpět.
Jen chvíli trvalo, než mě začaly respektovat.
A je to. Tak jo.
Poučte se z toho.
Bez dovolení se nikam neutíká, jasné?
Jo.
Tohle je jejich krmení. Chcete je nakrmit?
Tak jo, děcka, čas na jídlo.
Jídlo. Ne.
Wilbur je trochu dotěrný.
- Fajn, víte co? - Vezměte to tudy.
Jsou pěkně rozmazlené.
- Pro ně je to jako zmrzlina. - Ne, děcka.
Máte za to, že ovce jsou hodná, roztomilá stvoření.
Ne, to zvíře je jako býk.
Fajn, víte co?
Musíme je naučit slušnému chování.
- Dobře. - Ne, nic tu není.
Jak důležité je zachovávat v dnešní době tradice?
Je to velmi důležité. Rád říkám, že tu mám hluboké kořeny.
Po našem narození se kousek pupeční šňůry zakope do země,
abychom s touto zemí byli hned od začátku spojeni.
Takže chápu, že když to člověku v životě chybí,
může se cítit ztracený.
Navahové žijí v matriarchálním uspořádání.
Ženy se starají o půdu a vlastní dobytek.
A skvělé na tom je to, že se vše dělá pořádně.
Moje máma. Shimá.
Zdravím.
- Moje sestra Patricia. - Zdravím.
- Desree. - Zdravím.
- Desree, těší mě. Eugene. - Těší mě.
- Jo. - Lauren, moje žena.
Těší mě, Lauren.
- Jo. - Jo.
Viděl jsem tu pár dětí...
Všechny jsou tamhle.
Naše rodina má téměř 200 členů.
Dvě stě?
- Jo. - Takže když pořádáte rodinné setkání,
- je vás spousta. - Ano.
- Pár. - Takže...
Dlouhý stůl.
Jo.
Naše znalosti předáváme svým dětem,
aby tato učení a rady i ony předávaly dál.
To je hlavní,
udržovat naši kulturu, jazyk, odkaz
a především naše obřady živé.
- Uchovávat je. - Ano,
a učit příští generaci o tom, kdo jsme,
protože právě naši prarodiče tuto tradici drží kvůli nám
a spousta z nich už nežije.
Je to těžké, protože jsme lidé, však víte...
- s kulturou, jakou si tvoříme... - Jo.
...a je to těžké.
Můj synovec Owen je úžasný mladík a rád tančí.
Tanec s obručemi vyžaduje představivost.
Všimnete si, že pomocí různých pohybů
také znázorňuje různé druhy zvířat.
Bylo to úžasné odpoledne.
Mylo je úžasný mladý muž s úžasnou rodinou.
Když jsem sledoval Owena a pak jsem se podíval na Myla,
všiml jsem si, že má slzy v očích.
- Jsem hrdý... - Jo.
...že tu tradici udržuje živou.
Vidím vám to na očích.
Jo.
Owene, super.
- Úžasné! - Výborně.
- Páni! - Dobře.
Jo.
- Jo! - Jo!
Předtím jsem toho o kultuře Navahů věděl jen málo
a tohle mi vážně otevřelo oči.
- Díky za vaši návštěvu. - Páni.
- Ano. - A jak nás učila babička,
tento náhrdelník je dar od nás.
Prosím.
Část naší kultury a jazyka bude vždycky s vámi.
- Děkujeme. - Úžasné.
Moc to pro mě znamená.
Poušť je velká prázdnota,
ale v té prázdnotě je toho tolik.
Je bohatá na historii, geologii a lidi,
kteří tu pobývají už 15 000 let.
Bylo mi tedy ctí sdílet tuto zemi s nimi.
Kdybych se sem vydal sám,
nejspíš by se mi moc líbilo v Amangiri
a většinu času bych strávil v resortu.
Ale tam venku je svět,
který jsem měl možnost objevit, a jsem za to rád.
A poznat přátele z kmene Navahů
byl pro mě asi ten největší...
zážitek a objev během mého pobytu tady.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová