Един велик философ е казал: "Светът е книга
и онези, които не пътуват, прочитат само една страница".
Прочел съм няколко страници и не съм впечатлен от книгата.
Не горя от желание да пътувам по няколко причини.
Когато е кучи студ, не ми е приятно.
Плуване в леда, голи?
- Да. - Нямам търпение.
А когато е жега? Не ми е приятно.
Не съм толкова бърз.
- Но съм на 75 години. - Помощ?
Не, ще се справя.
Може би е време да разширя кръгозора си.
Боже.
За пръв път бъркам в задника на слон.
Хубавото е, че отсядам в невероятни хотели.
Каква красота.
Лошото е, че се съгласих да изследвам какво има извън тях.
- Внимавай. - Няма шега.
- Красива планина. - Това е вулкан.
Вулкан?
Свят, който цял живот отбягвах.
Сейди.
Боже мой.
Ще се радвам просто да оцелея.
За последен път пия пет водки с финландец.
Не съм виждал такъв извънземен пейзаж.
ЮТА
Пустош, докъдето поглед стига.
Необятен пущинак.
И аз в него.
За пръв път съм в пустинята
и да си призная, нищо тук не ме привлича особено.
Хубавото е, че липсата на влажност не ми разваля прическата.
Но не бих искал да прекарам много време
на това място, честно казано.
И знам от опит:
това, че положението е зле, не значи, че не може да стане по-зле.
Споменавал ли съм, че се страхувам от високото?
Г-н Леви, добро утро. Аз съм Тони, вашият пилот.
- Тони. Юджийн. - Приятно ми е.
Полетът ще предложи красиви гледки. Искам да им се насладиш.
Страх ме е да гледам дори от мост. Ще видим как ще мине.
Надали добре. Но съм сигурен, че е безопасно.
Това е надуваемо средство.
Слага се на кръста и ето така се закачва.
Пристягаш го тук, отпред. Носил ли си такова нещо преди?
Не се е налагало. Не съм бил така близо до смъртта.
Но е хубаво, че го има.
Сядаме и потегляме.
- Добре. - Насам.
Юта е 45-ият американски щат,
но това е последното, което ме вълнува в момента.
Нека пищенето започне.
Изпитвам смъртен страх.
Тръгваме.
Боже.
- Леко тресе. - Как си?
Не е зле. Всеки момент ще отворя очи.
Не се бой.
Още не съм видял гледката. Чак сега надниквам навън.
Сякаш летим право към онази стена, Тони.
- Ще минем над нея. - Да, много над нея.
Боже мили.
От дясната страна се вижда красивият меандър Подковата.
Ще дам леко надясно, за да му се насладиш напълно.
Гадост.
Пропастта е страшна, Тони.
Следващата ни спирка е Кулата, която стърчи на 300 метра над земята.
- Ще кацнеш на нея? - Да.
Искам да ти покажа гледките.
Да, вече ги видях и оцених. Не съм убеден, че трябва да кацаме тук.
Наближаваме.
Тони, не искам да ти казвам какво да правиш, но няма място за кацане.
Боже мили.
Добре дошъл на Кулата.
Мислех, че няма да е толкова страшно, като сляза от хеликоптера.
Грешах.
- Внимавай. - Няма шега.
Гледка за милиони.
Всичко това, което виждаме, е резерват?
В земята на индианците навахо сме.
- Това е територия на навахо. - Много свято място за тях.
Като гледаш тези образувания,
оставаш с впечатлението, че някога всичко е било на това ниво.
Точно така. Преди около 165 млн. години
тук, където сме сега, е била повърхността, докъдето поглед стига.
Какво следва?
Тони предлага да опитаме да излетим от ръба на пропастта.
Да видим как ще стане.
Готов ли си?
Започваме.
Майко мила!
Ужас!
Не съм имал по-силно усещане, че падам отвисоко.
Добре, Юджийн. Като завием, ще видиш хотела.
Курортът е точно пред нас.
Онова ли? Едва се вижда.
Ето го и него.
Хотел "Амангири". Моят дом в следващите няколко дни.
Какви неща си причинявам.
- Добре дошъл. - Меко кацане.
"Амангири" означавало "спокойна планина".
За над 3000 долара на вечер това спокойствие излиза доста скъпо.
Това място е красиво.
Добре дошли в "Амангири".
- Благодаря. - Кори. Приятно ми е.
Юджийн. И на мен.
Кори ме чака, за да ми покаже апартамента.
Брей.
И да ми вдигне ченето от пода.
Поразително е.
Моля.
Хубаво е.
Това е апартаментът "Гириджаала" - "планинско било" на санскрит.
Харесва ми интериорът. Гледай.
Дори чадърите, шапките и пръчката се сливат с обстановката.
Сякаш са заимствали моята цветовата гама и са създали цял свят от нея.
Тук има вътрешен двор.
Харесва ми как хотелът сякаш е част от пейзажа.
Земята е важна за нас. Искаме да съхраним културните ценности на индианците.
Самата аз съм от народа навахо.
Точно това ми харесва в този курорт.
Бих искал да науча малко повече за ценностите ви, докато съм тук.
Хотелът е построен върху федерална земя,
но е на границата със земята на народа навахо,
най-големия индиански резерват в САЩ.
Вписва се идеално с околната среда -
чувство, което не ми е познато.
Виж това място.
Смайващо е.
Не ми се мисли какъв труд са положили за този оазис в пустинята.
За щастие, не се налага.
Ще оставя това на Маруан, един от архитектите на хотела.
Това е първата смайваща гледка след влизането в хотела.
Точно така. Целта ни беше да е изненада за госта,
защото, докато идваш към хотела,
си между бетонна стена и съществуващата скала
и не си сигурен накъде вървиш.
Но после се качваш по стълбите и изведнъж - ето това.
Искахме да покажем нещо
- наистина спиращо дъха. - Гледката е величествена.
Откъде ти хрумва такова нещо?
Черпя идеи от честите си пътувания.
Независимо дали си в Мароко, или в Япония, виждаш местната архитектура.
Доста е семпла, но за мен е красива.
Семплото може да бъде много луксозно.
Смяташ ли, че обществото копнее за по-семпъл начин на живот?
Да. Хотелът е станал толкова посещаван,
защото връща хората към простотата.
Маруан е разделил хотела на две крила,
за да може всичките 34 апартамента да се любуват на главната атракция.
Идеята беше това тук да е като кинопрозорец,
за да усетиш мащабите на този пейзаж.
Искаме да покажем историята на Запада.
От уестърните на Джон Форд
до Серджо Леоне с екрана на "Панавижън".
Ето го. Това ми напомня за Джон Форд.
Сякаш целият комплекс е в хармония с пустинята,
за разлика от мен - чувствам се не на място.
Удивително е
как басейнът обгръща тази красива скала.
За нас въпросът беше как да заимстваме от пейзажа.
Вода, скала, небе.
Не можем да надминем тези скали,
но можем да направим така, че хората да им се любуват.
Гениално е
как сте използвали всяка възможна текстура от околния пейзаж.
Тук има пролука между двете крила - прилича на тесен каньон,
откъдето се вижда красотата навън.
Разкажи ни за тесните каньони.
Те са процепи в ерозиралата скала,
които се извиват в различни посоки и се оформят от вятъра и водата.
Светлината се процежда през тях по пленителен начин.
- Искам да ги видя. - Препоръчвам.
Да се запознаеш с архитекта на хотела,
той да те разведе наоколо
и да ти обясни как е започнало всичко?
Обичам такива неща.
На мен много ми хареса. Не знам за него.
Може би е по-добър актьор от мен.
Не подозирах, че ще е толкова студено.
Пустинята нощем е студена, но красива.
Когато погледнеш околния релеф,
усещаш много силно историята на това място.
Сякаш си свидетел на създаването на планетата.
На никое друго място не съм се чувствал така.
Индианците са историята на тази земя.
Затова искам да науча повече за културата им.
Спах много добре.
Пиша "отличен" на хотела.
Но следва най-важната част от престоя ми.
Закуската.
Когато става дума за храна, аз съм пръв на масата.
Любимата част от работата ми.
ЕРИК, СУ-ШЕФ
- Ерик. - Здравей. Добро утро.
- Радвам се да се запознаем. - И аз. Често ли готвиш?
Пека на скарата.
Не бих казал, че ме бива в готвенето, там се искат много умения.
Само мятам месо на скарата - в това съм доста добър.
- Ще приготвим палачинка. Често правим. - Палачинки? Добре.
Човек би помислил, че в хотел като "Амангири"
менюто е с разни засукани ястия.
Ако е твърде изискано,
понякога ми е трудно да намеря нещо, което ми се яде.
Така е. Много гости търсят храна като домашната.
Ще взема нагорещения тиган.
Добре.
Грабвам пречистеното масло и просто връщаме тигана в пещта.
Палачинката се пече в пречистено масло в пещ на дърва.
Боже, звучи невероятно.
Нека домашната храна не ви заблуждава.
Този хотел се посещава от знаменитости.
Проблемът е, че на Ерик му е забранено да разкрива кои са те.
Почти е готова.
Това е любимата ми част.
Да видим дали ще мога тактично да подхвана темата.
Ако попитам дали Джордж Клуни е опитвал палачинките ти,
- ти би казал? - Не мога да потвърдя или отрека.
Не можел да потвърди или отрече.
Правил ли си палачинка на Брад Пит?
Приемам го за "да".
Ако ти дам инициали и ти само кимаш?
Мога да кажа, че Юджийн Леви е идвал.
Колко мило!
- Малко кленов сироп отгоре? - Да, моля.
Канадец съм, май пропуснах да кажа.
Да ти е сладко.
- Вкусно е. - Радвам се, благодаря.
Това е най-вкусната палачинка, която съм ял.
И какво каза Джордж Клуни за палачинките ти?
Дойдох за преживяване, което да преобърне живота ми,
и тези палачинки го постигнаха.
Попитайте кардиолог.
Явно трябва да се сбогувам с Ерик и да изляза навън.
Обличам по-топли дрехи,
защото мисля, че захладнява по това време на годината.
Реймънд ме води да видя естествен феномен,
който донякъде е вдъхновил дизайна на хотела.
За мен е удоволствие да отида с теб до каньоните.
Нетърпелив съм да ги видя. В района ли живееш?
Тук съм роден и отраснал. Свързан съм с това място.
Трябва да призная, че свързвам пустинята с Лас Вегас, не с тесните каньони.
Но в Южна Юта има повече тесни каньони, от където и да било другаде по света.
Невероятно.
Погледни само!
Тези скали са на около 190 млн. години.
С течение на времето стихиите са оформили този релеф около мен.
Ето какво се получава, когато природата създаде собствена катедрала.
Благодарение на силните ветрове скалите са се загладили.
Важни ли са тези каньони за индианците навахо?
В моята култура се разказват различни неща за тях.
Казват, че тези тук са били изваяни
от несгодите, които всеки може би е срещнал през живота си.
В моментите, в които се сблъскваш с неприятности,
когато поемаш дълбоко въздух...
Вятър.
Той ще отнесе отрицателното, лошото,
ще го издуха през тези каньони.
- Превръща отрицателните мисли в красота. - Да, точно така.
Гледам това място и мисля, че молитвите са били чути.
Това, което научих от Реймънд,
е, че тук има нещо по-дълбоко.
Тук има нещо повече от история и геология.
- Добре ли си? - Да.
Аз съм на 75 години, Реймънд,
и не мога да повярвам, че ми отне толкова много време
да дойда в този край на страната - почти ме е срам да го кажа.
Пустинният вятър не само издухва отрицателните мисли.
Достатъчно силен е да издуха колебанията на човек като мен, робуващ на навиците си,
защото - и това не са думи, които често използвам -
се записах за занимание сред природата.
Конна езда.
Знам какво се питате. Наистина ли си падам по конете?
Никога не съм си падал по тях.
Не знам кога е щастлив конят.
Разбирате ли?
Ясно е, когато кучето е щастливо. Но за коня не знам.
Маха ли с опашка, когато се радва да те види?
Когато бях малък, почти всеки телевизионен филм
в най-гледаното време беше уестърн.
Рой Роджърс, Сиско Хлапето, Бил Хикок - Дивия.
Да вървим. Да започва моят уестърн.
Здрасти.
Привет.
Как си?
- Добре. Аз съм Юджийн. - Брук.
- Брук, как си? - Добре. Да те запозная с конете?
Сякаш съм в странна тв игра.
- Кой е това? - Сейди.
Здрасти, Сейди.
- Това моят кон ли е? - Да.
Добре. Тя усеща, че съм новак.
Не, тя е много мила.
Последно съм се качвал на кон
преди 50 години,
когато бях на езда с приятел.
Двата коня се блъснаха един в друг.
- Паднах от моя, но за щастие, в храстите. - Не пострада.
Станах и си помислих: "Може би са твърде големи за езда".
Готов си за поло.
- Да поиграем малко поло, а после крикет. - Така как е?
- Добре ли е? - Да.
Ето защо каубоите не са носели очила. Не им отиват.
Как си?
Не е много удобно така разкрачен.
Като отпуснеш юздите, конят ще тръгне.
Облегни се назад. Натисни с пети, когато искаш да спреш.
Готови ли сме?
Конят може и да е готов, но аз - не.
Ела тук, Сейди.
Сейди.
- Сейди! - Добре, скъпа.
Опъни юздите.
Поопъни ги, за да не прави така.
Не. Хайде, скъпа.
- Хайде, точно така. - Браво.
Да, контролирам я. Ето така се прави.
Трябва да знаят кой е шефът.
Казаха ми, че конските пътеки са 11 км,
което е с 10 км повече, отколкото бих издържал.
Не знам дали щях да се кача отново на кон,
но се старая да правя неща, които обикновено отбягвам.
- Чувстваш ли се като каубой? - Като най-куция каубой.
За този никога няма да снимат филм.
Липсват ми само тютюнът за дъвчене и пищовът.
Носим оръжие, за да стреляме по гърмящите змии и койотите.
- Виждала ли си гърмяща змия на тази пътека? - Да.
Край. Сърцето ми ще се пръсне.
По някаква причина Сейди решава да пощади живота ми
и се връщам в хотела.
Леглото ме зове, но тази вечер имам билети за първия ред на грандиозен спектакъл.
Ще броя звездите в компанията на водача индианец Майло.
- Как си, Юджийн? - Ти как си?
Чудесно. Радвам се, че си тук.
Задачата ми е да гледам небето
и съм сигурен, че ще се справя.
Има ли нещо горе, което ти е скъпо?
Имаш чувството, че си незначителен във вселенските работи.
Ще поговорим за това от гледна точка на преданията ни.
Добре.
По-рано оставих малко трески. Донеси ги, а аз ще взема цепениците.
- Разбира се. - Ще се сгреем.
Кога последно стъкми огън?
Никога.
Ясно. Сега ще стъкмим. Знаеш ли къде е Полярната звезда?
Трябва да знам къде е.
Мисля, че е в тази част някъде.
Ей там е.
И аз това имах предвид.
В преданието ни за сътворението
това е една от първите звезди, затова е и най-ярката.
Където и да отидат хората ни, винаги могат да погледнат към небето
и да си спомнят ученията ни.
Звездите учат ли ни на нещо?
Дядо ми е мъдър човек.
Когато бях дете, той ме учеше,
че сме изградени от същата материя като звездите.
Казваше: "Помни, че всички тези звезди са като хората на Земята,
защото, когато свържеш онази звезда с тази,
се свързват много поколения".
Дядо все казваше, че всички хора сме важни
като всяка една звезда в небето.
Това е много вдъхновяващо, Майло.
Казах, че като погледна към звездите, се чувствам някак незначителен.
Мисля, че това, което ми казваш, е, че когато погледна нагоре
към необятното нощно небе, трябва да се чувствам значим.
Не изгубен.
Да, не бива да се чувстваш изгубен.
В небето има неща, които могат да ти напомнят, че не си.
Искаш ли да пътуваш с мен? Чувствам се страхотно, като те слушам.
Страхотен начин да се почувстваш значим.
- Заради пустинята е. Тя е духовно място. - Усещам го.
Духовен човек ли си?
Дълбоко в себе си, да.
Но мисля, че най-силно почувствах
връзката на духовното със земята именно тук.
За мен това е добра първа стъпка. Благодаря ти.
Това място ми въздейства както никое друго.
Разбирам духовния му аспект.
Разбирам го, усещам го, мога почти да го докосна.
Усещаш нещо.
И Майло много добре го обясни
от гледната точка на индианците навахо.
Последният ми ден е и научих много.
Най-вече това, че пустинята, която смятаме за жежка, не е такава.
Снощи беше мразовито, нали? Студено беше.
Да се върна тук, беше като черешката върху суха и прашна торта.
Но преди да си тръгна, получих специална покана да посетя фермата,
в която Майло е отраснал в резервата.
Нашата духовна граница е река Колорадо.
Всичко от тази страна е на индианците навахо.
Когато сме подписали договора през 1868 г.,
федералното правителство просто казало: "Ето ви резервата".
Тук живеем сега.
Майло обяснява, че името "навахо"
е поиспанчена дума на индианците пуебло, която значи "фермери в долината".
Мнозина все още са такива.
Това е мястото на нашите. На 3 км от магистралата е.
Какъв беше животът ти тук, когато беше малък?
Правех всичко.
Основните ми задължения бяха покрай семейството.
Детството ми се въртеше около семейството и общуването с дядо ми.
Това е семейно стопанство, така ли?
Да. Това там е къщата на майка ми и баща ми. Кафявата.
После е къщата на сестра ми, тук, вдясно, в прасковения цвят.
Пристигнахме, Юджийн.
- Колко голям е имотът? - Десетки квадратни километра.
Десетки квадратни километра?
Ето това е да се шириш.
Ще отидем да видим какво става при овцете.
Готов ли си да изцапаш обувките?
Имаме овце. Виждаш ли ги ей там?
Да тръгнем насам, за да ги приберем.
Имаме един необуздан овен. Казва се Уилбър.
Не ме харесва особено. Дано не ни погне.
- Щом не харесва теб, как ли ще приеме мен? - Не знам.
Отсега звучи забавно.
Сега ще ги приберем в кошарата им.
Ето я. Добре. Лесна работа.
Понякога е. Понякога не е.
Една вече отпраши.
Не натам, деца.
Ако овцете бяха по-дисциплинирани, щях да ви покажа какво умея.
Как се казва? Подбирам овце? Събирам овцете.
Тичат.
Известен каубой съм.
Подбирам животните. Такъв ми е прякорът.
Каубоя.
Както казва жена ми Деб,
кашерният каубой се завръща.
Тук силните ми страни ще блеснат.
Радвам се, че имам възможност да изтъкна умения,
които повечето хора нямат шанс да видят.
Майло, не съм толкова бърз. Стар съм.
Няма да ги хванем. Драснаха.
- Защо? - Видяха ни и хукнаха.
Овцете се разбягаха, като ме видяха.
Да не са гледали мой филм, който не им е харесал?
- Да, бягат ни. - Не спират.
Сами ли ще се върнат?
Знаят как да се приберат, защото имаме пуми, лисици, койоти.
Имате пуми?
- Те се подвизават край скалите ей там. - Тези тук ли?
- Да. - Как така "ей там"?
Искаш ли да видиш прасето Лулу?
Нямам против.
- Боже. Голяма свиня е. - Да, едричка ни е.
Лулу.
Ако я погалиш, ще квичи. Смешна е.
И мен да ме погалиш на някои места, ще квича от кеф.
Овцете се върнаха.
Вдянаха най-сетне, че трябва да ме слушат.
Ето така. Добре.
Това да ви е за урок.
Няма да бягате, освен ако не ви е позволено. Ясно?
Това е фуражът им. Ще им дадеш ли малко?
Хайде, деца, време е за ядене.
Ядене. Недей.
Уилбър се оказа нахален.
- Знаеш ли? - Дай насам.
Тези животни са невъзпитани.
Недейте, деца.
Мислиш си, че овцата е мило, прекрасно същество. Не, тя е като бик.
Знаеш ли какво? Трябва да ги научим на обноски.
Не, тук няма нищо.
Важно ли е традициите да се поддържат живи?
Жизненоважно е да ги помним. Имам силна връзка със земите си.
Когато се родим, част от пъпната ни връв бива заровена тук,
за да ни свърже още от първия ни ден с Майката земя.
Когато не си свързан със земята,
може да се чувстваш изгубен.
При индианците навахо цари матриархат.
Жените контролират земята и притежават добитъка.
Хубавото на този начин на работа е, че нещата стават както трябва.
Това е майка ми. Шима.
Здравей.
Сестра ми Патриша. И Дезире.
- Приятно ми е. - И на мен.
Лорън - жена ми.
Приятно ми е, Лорън.
- Видях и деца. - Навсякъде щъкат.
В рода сме почти 200 души.
Двеста души?
Когато се събирате семейно, сте голяма група.
Опъваме дълга маса.
Нещата, които научаваме, ги предаваме на децата,
за да може те да ги предадат на своите деца.
Това е важното.
Да съхраняваме културата, езика и наследството си, особено ритуалите си.
- Поддържаме ги живи. - Учим следващото поколение кои сме,
защото бабите и дядовците ни са онези, които пазят традицията,
а много от тях починаха
и е трудно, защото ние сме хора,
които тачат културата си.
Трудно е.
Племенникът ми Оуен е прекрасен млад мъж
и обича да танцува.
Танцът с обръчи изисква въображение.
Ще забележиш по движенията му,
че той показва и различни животни.
Беше страхотен следобед.
Майло е удивителен млад мъж и има невероятно семейство.
Докато гледах Оуен, хвърлях по едно око на Майло.
Забелязах, че той се просълзява.
Горд съм с Оуен, че пази традицията.
Виждам го в очите ти.
Браво, Оуен.
- Удивително! - Браво.
Преди нашата среща не знаех много за културата на индианците навахо
и това ми отвори очите.
Радваме се, че ни гостува.
Както ни е учила баба, подаряваме ти тази огърлица.
Готово.
Културата и езикът ни винаги ще те съпътстват.
- Благодарим ти. - Удивително. Това е много специално.
Пустинята наистина е огромна пустош.
Но в тази пустош има толкова много.
История, геология и народ, който населява
тази земя от 15 000 години.
За мен беше чест да съм с тези хора тук.
Ако бях дошъл сам,
сигурно щях да се наслаждавам на удобствата в "Амангири".
Щях да прекарам повечето си време в хотела.
Но извън него има свят,
който се радвам, че видях и проучих.
И приятелите от народа навахо, които срещнах,
според мен са може би най-голямото,
най-хубавото откритие, което направих тук.
Превод на субтитрите Катина Николова