Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно...
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Мені кортить побачити Венецію,
бо я чув, що Венецію повинен побачити кожен, поки ще не пішов у небуття.
Підбадьорлива думка, правда ж?
Ну, от я й приїхав.
ВЕНЕЦІЯ
Венеція. Це місто, сповнене культури й історії,
регулярно з'являється в рейтингах як найкрасивіше у світі.
Воно так і просить його дослідити.
Але в подорожах я рідко щось досліджую,
тому, напевно, я не підготовлений.
Як мені потрапити в місто?
- Бонджорно, Юджине! - Бонджорно!
Як ви?
А ви як?
Це старовинне судно - венеціанське річкове таксі.
Дякую.
Разом з місцевим гідом Енріко, який підробляє фотосесіями у светрах,
воно везе мене в готель.
ІТАЛІЯ
Венеція займає групу маленьких островів - їх понад сотня...
ВЕНЕЦІЯ - ЛІДО - ЛАГУНА
...у видовищній лагуні, яка належить до об'єктів Світової спадщини.
Це Венеція. Як же гарно.
Це збудували ще на початку IX століття.
Дев'ятого століття?
Місту понад тисячу років,
і колись це був жвавий центр могутньої торгової імперії,
найбагатша метрополія Європи.
Тепер місто щороку відвідують майже п'ять мільйонів туристів.
Можливо, саме тут...
геть не доведеться тривожитися?
Венецію фактично збудовано на стовпах.
Це місто, збудоване на стовпах?
Так, сер.
Можливо, не тут.
І яку вагу можуть витримати ці стовпи?
Вони трохи просідають - це скоріше регіональна проблема.
А що цікаво, Юджине,
коли місто будували,
рівень моря був приблизно на півтора-два метри нижчий, ніж тепер.
Ясно.
Отже, фундамент у нас хитається, а рівень моря піднімається.
Як добре знати, що можна просто сісти, розслабитись і...
Обережно, голови.
Готуватися до втрати голови.
Ці мости мене лякають. Ой-ой, ще один.
Треба щосекунди бути уважним...
Обережно, голови. Нахиліть, нахиліть.
...бо подорож до Венеції може цілком серйозно скінчитися.
Голова й досі в мене на плечах? Добре.
А ми нарешті припливли.
Ну ось, Юджине. «Палац Ґрітті».
Гарний.
ГОТЕЛЬ «GRITTI PALACE»
Один з найексклюзивніших готелів Венеції,
«Gritti Palace» - це дім на чужині
для членів королівських родин, мільярдерів, голлівудських зірок...
На тій терасі так і хочеться випити капучино.
...а тепер і для мене.
Дякую.
Яку ж розкіш доводиться терпіти.
Доброго ранку.
- Ласкаво просимо в «Ґрітті». - Дякую.
- Радий познайомитися. - Дуже приємно.
Я генеральний менеджер, Паоло Лоренцоні. А це Карлотта.
Містере Леві, вітаємо в «Gritti Palace».
Тут дуже-дуже гарно.
Коли заходиш, то розумієш, що ти вже не в Канзасі.
Так. Гарно.
«Ґрітті» - найстаріший палаццо у Венеції.
Назва «Ґрітті» походить від імені дожа Андреа Ґрітті.
- І цей дож був у Венеції? - Так. Дож був ніби король.
Ого.
Хоча, якщо на нього подивитися, король він був не дуже щасливий.
Я таких називаю «як у воду опущений».
Якщо малюють твій портрет, то трохи всміхайся.
Ну, не знаю, треба бути веселішим.
Я покажу вам нашу бібліотеку.
Під поглядом похмурого дожа
VIP-гості «Ґрітті» залишають від себе повідомлення.
Це цінна книжка. Це... Ми називаємо її золотою.
Ви одразу бачите... отут розписався Ернест Гемінґвей.
«Ернест...
- Гемінґвей. - ...Гемінґвей».
- А ще в нас... - Ух ти.
- «Лібераче». - Дев'ятнадцяте липня.
Він намалював маленький канделябр на...
Так, на роялі.
Ну, щоб люди не сумнівалися, чи це той Лібераче.
Ця книжка - прямо «Хто є хто» про...
Це Чарлі Чаплін.
...всіх, хто досяг хоч чогось.
«Принцеса Марґарет». І вона просто написала «Марґарет»?
- «Марґарет», так. - Так.
І ви впевнені, що це принцеса Марґарет?
- Надіюся. - Ясно.
Надіюся, раз ви пустили мене до себе,
то не опускаєте планки.
Хоча з того факту, що мене не просять її підписати,
мабуть, і так усе зрозуміло.
Містере Лоренцоні, я бачу, на деяких сторінках чорнило розмазане,
ніби хтось крапнув на них «Белліні» чи чимось іще.
Ні. Якщо книжка й пошкоджена, то це тому, що вона була у воді.
Хтось впустив цю книжку у воду?
Ні, був приплив. Піднялася вода й залила книжку.
Ого. Це ж...
Значить, під час припливу вода затікає в готель.
- Саме так. - Так.
А клієнтам... роблять якусь знижку, коли вони...
- Ніяких знижок. Платять більше... - Затоплює перший поверх...
Вони платять більше?
Так, це враження. Це нові враження.
Таких вражень не отримаєш в інших готелях.
На щастя, мій номер на першому поверсі,
тому я схрестив пальці...
НОМЕР «ПІЗАНІ»
...щоб зранку не виявилося, що шкарпетки попливли геть по каналу.
Нічого собі.
Містере Леві, що скажете про номер?
Він прекрасний.
У цьому номері багато історії і мистецтва.
Усе, що ви тут бачите: ліпнина, фрески - повністю оригінальне.
Це все повністю венеціанські роботи.
Оце справжнє золото.
- Це справжнє золото? - Сусальне золото. Так, справжнє.
І зроблено тут, у Венеції, ви не...
- Тут. - Стільці не імпортні?
Ні. Ні в якому разі.
Ого.
- Мабуть, це дорогий стілець. - Авжеж.
- Так? Бо... - Так-так.
Може, принесу сюди пилочку для нігтів
і трохи пошкрябаю. Ну, розумієте.
Я тут не зовсім у своїй стихії.
Розумієте, справжнє сусальне золото на меблях.
Це законсервований Старий світ.
Це XVII століття.
- Ні! - О, так.
Безцінна річ.
Так, усе правильно. Меблі старіші за Сполучені Штати.
Чи міг би я звикнути до таких розкошів?
Я... Можливо.
За звичайних умов до кінця дня
і, мабуть, до кінця поїздки я лишався б у цьому номері.
І не лише тому, що люблю побутовий комфорт.
Я знаю, що у світі є на що подивитися...
але виходити з готелю, досліджувати
місто в іншій країні, коли я не знаю, де я...
Мені від цього трохи тривожно. Здається. Так.
Та в глибині душі я знаю, що тут треба куштувати не лише їжу.
Треба все-таки пересилити тремтіння в колінах
і, не шукаючи легкого шляху, наважитися вийти у Венецію.
- Моніка? - Так.
- Дуже приємно. - Радий познайомитися.
Хочете щось випити?
Авжеж, я чогось вип'ю.
Моніка, місцевий кулінарний оглядач,
погодилася мені допомогти. І вважає, що почати треба з обіду.
Мені здається, що досліджуючи нове місто,
найкраще досліджувати його через їжу.
Венеціанська республіка існувала понад тисячу років, і на неї
відчутно вплинули інші країни.
Тому їжа тут сильно відрізняється від інших регіонів Італії.
Коли у Венецію приїжджають туристи,
то очікують, що скуштують тут найкращу піцу в житті?
Можливо.
І вони розчаровуються, бо Венеція ніяк не пов'язана з піцою.
Піца - це страва з Неаполя.
У Венеції треба їсти різотто, страви з риби, пасту.
Оце - венеціанська кухня.
Скільки людей.
Так. Я ж казала, що покажу вам життя Венеції.
Це місцевий рибний ринок.
У нас чи не найкраща в Італії риба, бо вона щодня свіжа.
Крім риби є ще овочі, торти. У Венеції їжа дуже важлива.
Оце вже музика для моїх вух.
Ми з вами в бакаро, у винному барі.
Це типове місце, де венеціанці їдять і п'ють.
Це один з найстаріших винних барів міста.
Мені подобається, куди ми рухаємося.
Я пропоную вам спробувати знамениті чикеті - оце вони.
Чикеті.
Назва походить від латинського слова «цикус», тобто «маленький».
Ясно.
«Маленький» - не те, що я надіявся почути про наш обід.
- Так? Ви дуже голодний? - Я...
Ну... Я голодний, як собака, як то кажуть.
РИБНИЙ ПАШТЕТ
На щастя, чикеті - це не одна...
СМАЖЕНА МОЦАРЕЛА АНЧОУСИ
...а багато різних видів закусок.
Замовляєте кілька чикеті.
І традиційно їх подають з вином.
Це вино рабозо.
Здається, було б грубо не поважати таких традицій.
Зауважте, що його подають охолодженим.
Дуже-дуже освіжає.
Так. Але хай це не вводить вас в оману, тут 13%. Саме тому треба...
З цією смакотою треба їсти багато канапок.
Тому вам треба багато чикеті.
Вино, яке обрала Моніка, безперечно настроїло мене на обід.
Якби ж можна було сказати те саме й про чикеті, які вона обрала.
Точно варто спробувати бакала.
- Це сушена тріска. - Сушена тріска?
Сушена тріска, яку регідрували. Для цього її на 72 години замочують
у прісній воді, яку часто міняють.
- Ага. Так. - Потім її варять, а потім...
- Потім ще й варять? - Потім.
Моніко, щось ваші слова звучать неапетитно.
Вам сподобається.
- Авжеж. Зараз я скуштую. - Я впевнена, що сподобається.
Смак не такий різкий, як очікуєш.
Ні, дуже смачно.
Ви щось таке очікували?
Ні. Я очікував, що смак буде, як у котячого корму, а виявилося...
Виявилося дуже смачно.
Саме так я й уявляю собі добру їжу...
- Так. - ...розумієте?
Смачні невеличкі ласощі, ароматне вино
і ніяких конкретних планів на день.
- Так венеціанці й живуть. - Так.
Я так сильно погладшаю.
Важитиму понад 120 кілограмів. Ще й буду п'яний.
У Венеції шість районів.
Кожен - буквально шведський стіл кулінарних місцин і смаків.
Моніка веде мене в район Каннареджіо, далі від проторованої доріжки.
Тут розташована єдина кошерна пекарня...
ЄВРЕЙСЬКІ СОЛОДОЩІ
...у провінції Венеція. А провінція Венеція велика.
Ну, хоч ми й в Італії...
- Так. - ...єврейській випічці нема рівних.
О так.
- Ого. - Багато того, що ви бачите,
можна купити тільки тут і більше ніде у світі.
Бісе - це типове печиво з нашого міста.
- Мені вже подобається. - Я знаю.
Продовжуйте.
Імпада - це пиріжки з мигдалем.
Ми думаємо, що це, скоріше за все, страва іспанських євреїв.
Євреї з усієї Європи почали селитись у Венеції
ще в XIII столітті.
Тут - одне з найважливіших місць для світової історії,
бо це єврейське гетто, яке було найпершим гетто у світі.
ВЕНЕЦІАНСЬКЕ ГЕТТО
Як єврейське гетто з'явилось у Венеції?
У 1516 році місто Венеція вирішило,
що було б логічно, якби вся громада жила разом в одному місці.
З роками вперше в історії сталося буквальне відокремлення
євреїв від інших громад,
і тому поступово «гетто» стало жахливим словом.
Це відокремлення тривало понад два з половиною століття...
Це одні з воріт.
З настанням комендантської години їх зачиняли. Не зайти й не вийти.
...поки в 1797 році сюди не вторглися французи.
Наполеон вирішив відкрити ворота не тому, що любив євреїв,
а тому що, ясна річ, любив їхні гроші.
Отже,
виходить, Наполеон був з хороших антисемітів.
Оскільки я сам єврей, то почувався там по-особливому.
Ми, безперечно, звернули з проторованої доріжки.
Чи пішов би я туди, якби приїхав сюди сам?
Я сказав би, що навряд.
Бо не роблю такого, коли подорожую.
Тому я дещо під враженням.
Може, це через рабозо.
Та ні, думаю, я просто така людина.
Після цілого дня, багатого на історію,
прийшла пора вечора, багатого на калорії.
Я дізнався, як їдять місцеві у Венеції.
А тепер пора дізнатись, як вечеряють венеціанські правителі.
Я вечерятиму, як дож, ще й з усмішкою на обличчі.
Щоб я отримав найкращі враження,
«Ґрітті» виділив для мого супроводу одного з найкращих працівників.
Мауріціо, ви схожі на голлівудську кінозірку.
- Ого. - Якби я починав з такою зовнішністю,
моя кар'єра пішла б геть іншим шляхом.
Сьогоднішнє меню має чітку венеціанську тематику:
равіолі у формі гондол.
Ох, як же смачно.
Ого.
Тріска з соусом з білої квасолі й чорним трюфелем.
Я тішуся, бо ця їжа неперевершена.
А наостанок - десерт у формі сигари.
Сигара - на честь нашого друга Гемінґвея,
який курив сигари за цим столиком.
- Це був столик Ернеста Гемінґвея? - Так.
Ого. Мені аж закортіло написати книжку.
З прикрасою для тих, у кого дуже багатий смак.
Це золота фольга. Їстівна.
- Їстівна? - Так.
З'їсти 24 карасики - це я зрозумів би,
але їсти золото - це вже інша ліга.
Ого.
Шалено смачно.
Дуже-дуже смачно.
Як вам таке?
Одна ніч серед розкошів цього готелю -
а мені вже й золото смакує.
Я тепер не зможу пройти крізь рамку металошукача в аеропорту...
- Не переживайте... - ...бо я...
- Це не... - ...бо я це з'їв?
Коли я прокинувся, мене зустрів приголомшливий венеціанський світанок.
Радий повідомити, що вода й досі там, де я її лишив:
чітко за порогом готелю.
Тому пора вставати, вдягатись і замовляти сніданок у номер.
Доброго ранку, містере Леві. Як настрій?
Добрий, Мауріціо.
Для цього я й подорожую. Щоб жити в таких готелях.
Які плани на сьогодні?
Ну, не знаю.
Думаю, якби вирішував лише я,
то посидів би тут кілька годин...
- насолодився б... - Вихідний.
...може, випив би чашечку-дві кави.
А що ви запропонуєте?
Думаю, вам треба загубитись у справжній Венеції.
- «Загубитись у Венеції»? - Загубитись.
- Так. - Погуляйте й загубіться.
Це точно не моє.
А як найкраще загубитись у Венеції?
Здається, для цього треба прокататися
на найвідомішому транспортному засобі міста -
на гондолі.
Уперше вони тут з'явилися понад 900 років тому.
Тоді, мабуть, водні шляхи мали дещо інший вигляд.
Я помітив, що є автобуси,
катери доставки, таксі.
Багато всього. На воді дуже активний рух.
Ну, вовків боятися - в ліс не ходити.
- Вітаю. - Вітаю.
Сідайте.
Що ж, рушаймо.
І, якщо чесно, цей гондольєр...
- Як вас звати? - Алессандро.
...Алессандро, не лише має найкраще в місті волосся...
Це головний канал - Канале Ґранде.
- Прямо година пік. - Так.
...а ще й дуже вправно ухиляється від інших човнів.
Давно ви цим займаєтеся?
Тридцять років.
Я починав з батьком, коли мені було 12-13 років.
- Ваш батько був гондольєр? - Так.
Батько, прапрадід і дід... Так.
І мій син вчиться на гондольєра.
Ого.
Це справжня сімейна традиція.
- Так. - Я цим дуже пишаюся.
Неймовірно.
Коли ми віддаляємося від головного каналу Венеції...
Оце вже краще.
- От тепер ви справжній гондольєр. - Так.
...я починаю почуватись у цьому місті так,
як, мабуть, почувалися пращури Алессандро багато років тому.
На цих вулицях надзвичайно тихо.
- Так. - Послухайте.
Тут тихо.
Спокійно.
Тут є історія.
Тут насправді дуже гарно.
У цьому лабіринті водних шляхів
я таки заблукав. І мені це подобається.
Мауріціо мною пишався б.
Обережно, брила.
Що з брилем?
Ні-ні. Ну, бриль теж бережіть.
Важко повірити в те, що гондольєрська справа
передається з покоління в покоління венеціанців уже так довго.
Але Алессандро каже, що в місті
є навіть старіші й рідкісніші сімейні справи.
А оскільки я хочу досліджувати, як справжній мандрівник...
- Добрий день. - Вітаю.
- Можна зайти? - Так, ласкаво прошу.
...я дослухався до його поради й зустрівся з майстринею Елеонорою.
Юджине, моя сестра-близнючка Сара...
- Дуже приємно. - ...і моя мама Сабріна.
Дуже приємно.
Ця сім'я робить сусальне золото для найкращих майстрів Венеції,
а інколи - й для готельних шеф-кухарів.
Кожен аркуш тонший за людську волосину й робиться повністю руками...
...й диханням.
Знаєте, може, в мене добре вийде.
Я ж усе життя дихаю.
Так. Дмухайте в центр.
Видихайте.
Занадто сильно.
Здається, з цією фольгою щось не те.
Може, все через столик. Він такий, як і у вас?
Так. Гляньте.
Створення цього тендітного продукту, що вимагає високої точності -
робота майстра-ремісника Маріно.
Привіт, тату.
- Бонджорно. - Бонджорно.
Тата Елеонори.
То чим ви тут займаєтеся?
Мій тато - останній майстер в Італії, в Європі, який робить сусальне золото.
Ясно.
Коли я тільки увійшов у майстерню, то не знав, що й думати.
Я бачу, що тут... отут підкладка.
Усередині золото, а з обох боків пластик. Дивіться.
Так, аркуші золота в пластику.
Я побачив, як він б'є по цій штуці молотом,
практично ловлячи ґав у вікні.
Чому він не дивиться, по чому б'є?
У нього пальці дуже близько до молотка.
- Так. П'ять разів. П'ять. - Він п'ять разів бив собі по пальцях?
Мені б і одного разу вистачило, щоб сказати:
«Знаєте що? Можливо, продавати взуття було б і непогано».
А скільки разів він...
Ну, тобто йому треба вдарити сто разів?
Тридцять тисяч ударів.
Він б'є молотком 30 000 разів?
Так. Ми продовжуємо виробництво так само, як і в XVII столітті.
Він заповість свою руку науці?
Тепер ви?
- Спробувати? - Беріть. Так.
Ви жартуєте.
О господи! Та він важить тонну!
Я не зможу однією рукою.
Тут не потрібні м'язи. Тільки техніка.
Це професія, яка існує сотні років,
і її передають від батька до сина, до дочки, знов до сина.
Це дуже цікаво.
А я не псую золота?
Ні.
Ясно, що Маріно не потрібен такий учень, як я.
І цій традиції точно краще не виходити за межі сім'ї.
Ого. Це таки щось.
Сьогодні я знов прокинувся
у пишній розкоші «Gritti Palace».
І генеральний менеджер, пан Лоренцоні,
попросив мене відвідати з ним найсвященнішу залу готелю.
Хочу показати вам цю стіну слави, розмальовану акварельними фарбами.
Це я придумав.
Ого. Мені подобається, як вони виглядають.
Подобається, як намальовані.
На цій стіни слави зображено найвидатніших гостей
за понад 70 років.
Тут у нас Ґрета Ґарбо,
- Гамфрі Боґарт, Ґрейс Келлі. - Так-так.
А сьогодні вранці тут з'явився новий портрет.
Гляньте, хто тут.
Це ж Юджин Леві.
Ого.
Який приємний жест.
Принаймні я так надіюся.
До речі, ці люди, на жаль...
їх уже, скажімо так, нема серед живих.
Вони... Це ви дуже влучно сказали.
Вони всі вмерли.
Який же все-таки люб'язний жест.
Люб'язний і лячний.
Може, це поганий знак, що станеться щось недобре.
Ну, дякую, пане Лоренцоні.
- Я був радий. Справді. - Дякую. Так.
Навряд чи моя страховка життя покриває подорожі під прокляттям,
та я ризикну: я прийняв запрошення зустрітися зі своїм другом-гондольєром,
Алессандро, на іншому кінці міста.
Венеція в сонячному світлі. Розкішно.
Коли плаваєш по цих каналах,
то вже зовсім скоро починаєш почуватися, мов місцевий.
Може, я пливу на роботу.
Може, пливу по молоко.
Вражає те, що Венеція - працьовите місто.
Тут не лише катають туди-сюди туристів.
Тут кипить робота. Люди заробляють собі на життя.
Тут є активність.
Ця майстерня для гондол, що існує ще з початку XVII століття,
називається «скуеро». Вона одна з найстаріших у Венеції.
Алессандро.
- Бонджорно. - Як справи?
- Добре. - І тут
щойно завершилося щорічне обслуговування гондоли Алессандро.
Готуємо човен.
- Попливемо через кілька хвилин. - Ясно.
Він хоче познайомити мене з кимось дуже особливим.
Це Семюел, мій син.
Вітаю.
Семюеле, ти будеш кращим гондольєром, ніж батько?
Так.
- Думаєш? - Авжеж.
Нагадує мого сина.
Він дуже впевнений.
- Так. - Це добре.
Семюеле, це ти отримаєш цей човен,
- коли тато вийде на пенсію? - Так.
Ого.
Яка ж гарна робота.
- Оце назва човна. Ось. - Ух ти.
Роберта - моя дружина.
Ось Алекс.
Тут Семюел.
І Ніколь, моя донечка.
Плануєте ще дітей?
Ні, вже нема місця...
- У вас закінчилося місце. - Ага.
Венеціанські майстри створюють такі лискучі гондоли
з любов'ю, витрачаючи на кожну понад 500 годин.
Готовий човен коштує 50 000 доларів.
Тому, коли Семюел успадкує цей човен, це буде велика подія.
Приємно працювати разом з сином, правда?
- Так, приємно. Дуже. - Так, я знаю.
- Згоден. - Мені подобається.
- Так? - Це чудовий досвід,
бо не кожен батько має...
- Так. - ...нагоду працювати зі своїми дітьми.
Правда, правда. Так.
Ну, Алессандро,
не заважатиму вам займатися човном,
вам же треба спустити його на воду, поки ще не сіло сонце.
Так, авжеж. Ага.
Батько з сином працюють разом
над тим, чим вони справді горять.
Це особлива робота.
Я працював разом із сином сім років.
І вчився тому, щоб відходити й давати йому робити все самому.
Я впевнений, що Алессандро теж через це проходитиме
у якусь мить.
«А знаєш? Його вже нічого не треба вчити.
Хай просто робить.
Відійди назад, і хай він тепер займається сімейною справою».
Нарешті гондола готова знов відчалювати,
і Алессандро відходить назад,
дозволяючи Семюелу зайняти його місце.
- А вона хіба з розмаху не... - Так.
...влетить у стіну?
Ширина каналу 11 метрів.
- Як довжина човна. - Так.
Я дуже нервуюся.
Мабуть, поки я сюди не приїхав, то не усвідомлював,
що хоч це місто й старе, воно дуже-дуже живе.
Ти ба.
Живим це місто лишається завдяки родинам.
Завдяки родинам живе історія,
бо вони роблять свою роботу, продовжують працювати у професіях,
які передають з покоління в покоління.
Венеція мене цілковито спокусила.
Зійшовши з туристичного маршруту,
я побачив місто очима місцевих жителів.
Крізь їхню їжу, історію і традиції.
І воно мене по-справжньому зворушило.
Для мене це - абсолютно новий спосіб подорожувати.
І я, мабуть, нікуди не пішов би й не побачив би такого.
Що для мене найважливіше, коли я кудись приїжджаю?
Це завжди був готель. Це для мене й досі важливо.
Мені подобається бути в готелі,
але я не гуляв би по місту й не дізнався б, яка його родзинка.
Я б цього не дізнався, а, на мою думку, це важливо знати.
Тому я схиляюся до того, що для мене це дуже добре.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька